Постанова                                     
Іменем України                           
 
20 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 294/380/20
 
провадження № 61-15977св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Вільшанська сільська рада Чуднівського району Житомирської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року 
у складі колегії суддів: ОСОБА_3., Павицької Т. М., Миніч Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вільшанської сільської ради Чуднівського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Позовну заяву мотивовано тим, що 17 лютого 2004 року між ним та приватним підприємством «Динаміс» (далі - ПП «Динаміс») укладений договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості - «Чуднівський пивоварний завод», відповідно до умов якого він 17 квітня 2004 року сплатив продавцеві гроші в сумі 15 000,00 грн та прийняв майно у своє володіння та користування. 
Зазначав, що вони погодили проведення державної реєстрації цього об`єкта нерухомості у семиденний термін з моменту укладення договору, однак, продавець у визначений час не з`явився для нотаріального посвідчення договору. 
Надалі ухвалою Господарського суду Житомирської області від 14 грудня 2004 року у справі № 4/116«б» було ліквідовано юридичну особу - банкрута ПП «Динаміс».
Вказував, що він хоча й без достатньої правової підстави, однак добросовісно заволодів зазначеними приміщеннями на підставі письмового договору купівлі-продажу, виготовив технічну документацію на придбане майно та з 2004 року відкрито і безперервно володів цим майном, ніколи не приховував свого володіння цією нерухомістю, та ніхто ніколи не претендував на неї. Вважав, що в нього є всі підстави для звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на ці приміщення в порядку набувальної давності.
Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на об`єкт нерухомого майна «Чуднівський пивоварний завод», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та складається із виробничого будинку, 
а саме: Б-1 - виробничий корпус (фундамент), К-1 - котельна (фундамент), П-1 -прохідна (фундамент), № 1 - огорожа, стіни з/б, № 2 - димохідна труба, № 3 - артсвердловина (труба Д.0.20), розташований на земельній ділянці площею 3.16 га, за набувальною давністю.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 14 квітня 2021 року у складі судді Леська М. О. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт нерухомого майна «Чуднівський пивоварний завод», що розташований за адресою:                             АДРЕСА_1 , та складається із виробничого будинку, а саме Б-1 - виробничий корпус (фундамент), К-1 - котельна (фундамент), П-1 - прохідна (фундамент),                          № 1 - огорожа, стіни з/б, № 2 - димохідна труба, № 3 - артсвердловина (труба Д.0.20), розташований на земельній ділянці площею 3,16 га, за набувальною давністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач тривалий час, 
а саме з 2004 року, володіє об`єктом нерухомого майна - «Чуднівський пивоварений завод». Позивач заволодів цим майном добросовісно, сплативши попередньому титульному власнику суму коштів, обумовлену договором купівлі-продажу, при цьому право власності на вказаний об`єкт позивач не набув, оскільки не було проведено державної реєстрації такого права, та продовжував користуватись майном, яке юридично йому не належить, знаючи про це. Титульний власник майна - юридична особа 
ПП «Динаміс» з грудня 2004 року припинила свою діяльність у зв`язку 
з ліквідацією. Позивач більше 15 років володіє цим майном відкрито та був впевнений, що на це майно не претендують інші особи. Тому суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року   апеляційну скаргу Вільшанської сільської ради Чуднівського району Житомирської області задоволено.
Рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 14 квітня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову                                у задоволенні позову.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17 лютого 2004 року не посвідчено нотаріально, що суперечить вимогам статті 657 ЦК України, а тому недотримання вимог закону не може свідчити про добросовісність набувача майна в розумінні положень статті 344 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив відповідачу строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
В ухвалі від 09 серпня 2021 року апеляційний суд не мотивував свій висновок про наявність причин та доказів на поновлення строку на апеляційне оскарження.
Також суд апеляційної інстанції у порушення вимог пункту 7 частини першої статті 365, статті 367 ЦПК України приєднав відповідь на відзив на апеляційну скаргу від 15 вересня 2021 року з фіктивними доказами, які не були надані до суду першої інстанції.
Вказує, що суд апеляційної інстанції не встановив та не дослідив, що згідно з державним актом серії ЖТ 06-06-000011 на земельній ділянці відсутня артезіанська свердловина за № 1860, яка начебто належить ПРАТ «Цикорій».
Вважає, що апеляційний суд допустив неправильне тлумачення постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року 
у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного 
у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі 
№ 552/1354/18 (провадження № 61-44893св18), від 14 грудня 2020 року 
у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
17 лютого 2004 року між ОСОБА_1 та ПП «Динаміс» укладений договір купівлі-продажу, предметом якого є «Чуднівський пивоварений завод», що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , та складається із виробничого будинку, а саме Б-1 - виробничий корпус (фундамент), К-1 - котельна (фундамент), П-1 - прохідна (фундамент), № 1 - огорожа, стіни з/б, № 2 - димохідна труба, № 3 - артсвердловина (труба Д.0.20), розташований на земельній ділянці площею 3,16 га. Вказаний договір нотаріально 
не посвідчено (а.с. 7).
На виконання вимог пунктів 1.3 та 2.1 цього договору ОСОБА_1 сплатив продавцеві 15 000,00 грн вартості майна, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 17 лютого 2004 року № 2 (а.с. 8).
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 14 грудня 
2004 року (справа 4/116«б») ліквідовано юридичну особу банкрута - 
ПП «Динаміс» (м. Бердичів).
Відповідно до довідки Бердичівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 27 грудня 2019 року № 1905, виданої ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно на 
АДРЕСА_1 , за ним в бюро технічної інвентаризації не зареєстроване. Під час обстеження земельної ділянки 18 грудня 2019 року виявлено, що всі будівлі колишнього пивоварного заводу зруйновані, частково демонтована огорожа (а.с. 17).
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК Україниправом власності
є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Судом встановлено, що 17 лютого 2004 року між ОСОБА_1 та ПП «Динаміс» укладений договір купівлі-продажу, предметом якого є «Чуднівський пивоварений завод», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 657 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Апеляційний суд, встановивши, що договір-купівлі від 17 лютого 2004 року, укладений між ОСОБА_1 та ПП «Динаміс», укладено у простій письмовій формі, нотаріально не посвідчено, дійшов правильного висновку про те, що цей договір є нікчемним та не може мати правових наслідків 
у вигляді переходу права власності на спірне майно.
Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.
Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які
є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси йдеться про добросовісне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння
та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна
у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Судувід 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження№ 12-291гс18).
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив відповідачу строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до ухвали Житомирського апеляційного суду від 09 серпня 
2021 року копію оскаржуваного рішення суду відповідач отримав 01 липня 2021 року, із апеляційною скаргою звернувся 02 серпня 2021 року, тобто 
у строк визначений частиною другою статті 354 ЦПК України, тому апеляційний суд вважав, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню.
Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 552/1354/18 (провадження № 61-44893св18), 
від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження 
№ 61-14230сво18), не заслуговують на увагу, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення -без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Щодо клопотання про розгляд справи за викликом сторін
Крім того, ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про розгляд справи за його участю.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК Українирозгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ураховуючи зазначене, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його участю слід відмовити, оскільки касаційний суд не знаходить для цього підстав і потреби у дачі пояснень немає.
Щодо клопотання про постановлення окремої ухвали
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про постановлення окремої ухвали суду стосовно сільського голови Вільшанської сільської ради Чуднівського району Житомирської області ОСОБА_2 з підстав наявності в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 384 Кримінального Кодексу України, а саме подання недостовірних або підроблених доказів під час розгляду цивільної справи № 294/380/20 та умисного завдання позивачу моральної шкоди, та стосовно судді апеляційного суду ОСОБА_3 щодо здійснення нею процесуальних порушень під час апеляційного розгляду цієї справи.
Статтею 420 ЦПК Українипередбачено, що суд касаційної інстанції
у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК Україниокрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК Українисуд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Верховний Суд не вбачає підстав передбачених статтею 262 ЦПК України  для постановлення окремої ухвали.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про розгляд справи за його участю відмовити.
У задоволенні клопотання  ОСОБА_1  про постановлення окремої ухвали відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк