КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 372/3988/20                                          
номер провадження: 22-ц/824/328/2022  
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Матвієнко Ю.О, Оніщука М.І.,
за участю секретаря - Осінчук Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року у складі судді Кравченка М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу Щур Надія Романівна, про зміну черговості порядку спадкування, 
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу Щур Н.Р., про зміну черговості порядку спадкування.
Позовна заява мотивована тим, що у квітні 1999 року ОСОБА_1 познайомилась із ОСОБА_3 та з 08 квітня 1999 року вони почали спільно жити в квартирі  АДРЕСА_1 . Вказувала, що вона та ОСОБА_3 вважали себе подружжям, так як мали спільні родинні інтереси, турбувалися один за одного, вели разом господарство та відпочивали. Їхні знайомі та рідні запрошували їх разом, так як знали, що вони подружжя. Зазначала що                        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, їй було видано лікарське свідоцтво про його смерть та довідка причини смерті, його поховання вона здійснила самостійно. 
Позивачка вказувала, що після смерті ОСОБА_3 відповідачка ОСОБА_2 повідомила їй, що вона є єдиною донькою померлого ОСОБА_3 і має право на все належне йому майно, а також поставила під сумнів факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Зазначала, що вона звернулася до суду з позовом про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_3 , починаючи з березня 1999 року до 04 травня 2019 року. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 було встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу                   ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з березня 1999 року до 04 травня 2019 року. При цьому, суд обґрунтував своє рішення тим, що                          ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом протягом тривалого часу, вели спільне господарство, мали спільний побут, між ними існували відносини притаманні подружжю.
Також зазначала, що з початку її спільного життя з ОСОБА_3 , останній постійно хворів на запалення нирок, що підтверджується копією виписки з амбулаторної картки померлого, у зв`язку з цим він лікувався як в лікарні, так і дома. Позивачка готувала йому дієтичні блюда, контролювала дотримання ним прийняття ліків, забороняла фізичні навантаження та самостійно здійснювала всю роботу по дому. Вказувала, що 26 вересня 2016 року ОСОБА_3 був госпіталізований до клінічної лікарні №15 у місті Києві з діагнозом пупкова грижа, де йому була проведена радикальна операція з накладенням відповідної сітки, у зв`язку з цим він перебував на стаціонарному лікуванні по 04 жовтня 2016 року. Зазначала, що в цей час вона постійно перебувала в лікарні поряд з ОСОБА_3 ,  доглядала його, подавала йому їжу та ліки, а після його виписки з лікарні йому було встановлено обмеження фізичних навантажень на три місяці, у зв`язку з чим вона здійснювала за ним догляд. 
Вказувала, що у період з 13 листопада 2017 року по 22 листопада 2017 року                     ОСОБА_3 було протезовано лівий суглоб, ця операція була проведена за їх спільні кошти в сумі 94 500 грн 00 коп. Після операції ОСОБА_3 був лежачим, він не міг самостійно забезпечувати свої потреби, а тому позивачка була поруч з ним та забезпечувала його життєдіяльність. Зазначала, що після виписки зі лікарні ОСОБА_3 було встановлено ходити протягом шести тижнів на костилях, у зв`язку з цим в цей період він також був обмежений у фізичних навантаження та не міг самостійного забезпечити свої потреби. Тому весь цей час позивачка  доглядала за ним, підтримувала його та турбувалась про його фізичний і духовний стан.
Посилаючись  на наведене, а також те, що в останні роки життя ОСОБА_3 вона  забезпечувала йому догляд і піклування, яких він потребував у зв`язку із погіршенням його стану здоров`я, позивачка ОСОБА_1 просила на підставі ч.2 ст.1259 ЦК України змінити черговість  порядку спадкування та визнати за нею права на спадкування за законом разом із спадкоємцем першої черги ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами наявність передбачених законом юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема, безпорадного стану спадкодавця ОСОБА_3 у зв`язку з його тяжкою хворобою та його перебування на матеріальному забезпеченні позивачки, за наявності яких у ОСОБА_1 могло б виникнути право на зміну черговості спадкування, з підстав, передбачених ч.2 ст.1259 ЦК України.                Суд першої інстанції зазначив, що самі по собі обставини похилого віку спадкодавця, наявність у нього вікових захворювань та допомога останньому по господарству, не можуть бути підставами для висновку, що ОСОБА_3 знаходився у безпорадному стані та на матеріальному забезпеченні позивачки.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинами справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що на підставу для відмови в позові суд вказав, що позивачка бажає змінити черговість спадкування, так як спільно проживала з померлим, поховала його та доглядала за ним, однак це не відповідає її позиції, поданим доказам та показам свідків.  Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що позивачка здійснювала опіки над спадкодавцем, тобто надавала йому нематеріальні послуги, а саме, вона проживала з померлим більше двадцяти років, під час якого вони спільно спілкувалися. Зазначає, що ОСОБА_3 з більшості питань під час їх спільного життя радився та консультувався з нею, що підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2262/19, показами свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ). Наголошує, що саме вона здійснювала матеріальне забезпечення спадкодавця, отримані нею  кошти вона використовувала на нього, що також підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року. Вказує, що суд першої інстанції не дав оцінки тому факту, що протягом спільного життя вона сама постійно прибирала приміщення, готувала йому їжу, підтримувала добробут в домі.
Зазначає, що безпорадний стан ОСОБА_3 підтверджується тим, що з 1999 року він хворів на запалення нирок, а 26 вересня 2016 року він був госпіталізований до клінічної лікарні №15 в місті Києві з діагнозом пупкова грижа, де йому була проведена радикальна операція з накладенням відповідної сітки. З 13 листопада 2017 року по 22 листопада 2017 року ОСОБА_3 було протезовано лівий суглоб, внаслідок даної операції він не міг ходити, йому було встановлено протягом шести тижнів ходити на милицях та він обмежений  у фізичних навантаженнях. Вказані обставини підтверджуються медичними виписками, показами свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .
Вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою довідку ПАТ «Центренерго» Трипільської ТЕС щодо перебування померлого на лікарняних листах: з 26 вересня 2016 року по 04 жовтня 2016 року - 9 днів; з 05 жовтня 2016 року по 28 жовтня 2016 року - 24 дні; з 13 листопада 2017 року по 22 листопада 2017 року - 10 днів; з 28 листопада 2017 року по 27 грудня 2017 року - 30 днів; з 28 грудня 2017 року по 05 лютого 2018 року - 40 днів; з 06 лютого 2018 року по 02 березня 2018 року - 25 днів. Надана позивачкою допомога                 ОСОБА_3 впродовж значного періоду після погіршення стану його здоров`я та його постійного лікування спадкодавця має матеріалізоване вираження, а саме, прибирання приміщення, приготування їжі, матеріальна участь за кошти спільного бюджету.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Ігнатенко В.М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому  вказує, що позивачкою не доведено факту надання нею матеріальної допомоги спадкодавцю протягом тривалого часу, а також факт перебування спадкодавця у безпорадному стані. Посилання позивачки на факти планових оперативних втручань протягом життя ОСОБА_3 не доводить того, що спадкодавцю необхідний був спеціальний догляд та не спростовує можливості останнього самостійно себе обслуговувати. Хвороби ОСОБА_3 мали не тривалий характер, лікування яких не потребує сторонньої допомоги та не призводять до втрати працездатності (каліцтва, інвалідності). Позивачкою не доведено того, що саме вона доглядала за ОСОБА_3 , адже під час допиту свідків та самої позивачки було встановлено, що ОСОБА_1 постійно та безперервно працювала. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що вона брала відпустку за власний рахунок, щоб доглядати за спадкодавцем. Також покази свідків свідчать про те, що допомагали ОСОБА_3 син позивачки та чоловік племінниці, який привозив його з лікарні разом з племінницею. В цей час позивачка була на роботі. 
Зазначає, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2262/19 встановлено, що  ОСОБА_3 було відкрито депозит в банку, а саме: договір №SAMDNWFDOO72247493401 від 25 лютого 2019 року між АТ КБ «ПриватБанк»; договір №19447599511 від 08 квітня 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України»; договір №19447599511 від 08 квітня 2019 року між ПАТ «Правекс Банк». Тому вважає, що ОСОБА_3 міг сам себе забезпечувати та постійної (тривалої) допомоги не потребував. Також даний факт вказує на його можливість самостійно рухатися та про відсутність безпорадного стану. Звертає увагу, що ОСОБА_3 був офіційно працевлаштований і працював до моменту смерті у ПАТ «Центренерго» Трипільська ТЕС на посаді старшого машиніста котлотурбінного цеху. Для здійснення трудових обов`язків ОСОБА_3 необхідно було бути фізично здоровому та у задовільному стані здоров`я, оскільки хвора людина не могла займати посаду старшого машиніста котлотурбінного цеху на виробничому підприємстві, адже проходження щорічного медогляду передбачено законодавством.
Вказує, що відповідно до довідки ПАТ «Центренерго» Трипільська ТЕС від 10 грудня 2020 року №815 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 за наступні періоди складала:  з січня 2009 року по грудень 2010 року - 8 533 грн 73 коп.; з січня 2011 року по грудень 2012 року - 11 644 грн 01 коп.; з січня 2013 року по грудень 2014 року - 14 407 грн 97 коп.; з січня 2015 року по грудень 2016 року - 16 103 грн 84 коп.; з січня 2017 року по грудень 2018 року - 24 124 грн 76 коп.; з січня 2019 року по травень 2019 року - 19 545 грн 90 коп. До того ж згідно відповіді №1000-0305-8/100005 від 14 грудня 2020 року Головного управління ПФУ у Київській області ОСОБА_3 отримував пенсію за віком у розмірі 9 710 грн 88 коп.                Тому вважає, що ОСОБА_3 був самодостатнім і його сумарний дохід в місяць складав близько 30 000 грн 00 коп., а відтак він міг сам себе утримувати і здійснювати своє лікування самостійно без сторонньої допомоги. Також вищевказаними довідками підтверджується факт сплати аліментів відповідачу, оскільки вона з самого дитинства мала вади зору та є інвалідом дитинства першої групи, саме тому ставлення батька до неї було трепетне та ніжне. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.  
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Відповідно до приписів ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
Установлено та не заперечується учасниками справи, що лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причини смерті   ОСОБА_3 було вручено позивачці ОСОБА_1 , яка здійснила  його поховання, що підтверджується  копіями актів від  17 травня 2019 року та                    20 травня 2019 року, товарним чеком та накладною.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року, яке набрало законної сили, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з березня 1999 року до 04 травня 2019 року. Цим же рішенням суду визнано спільною сумісною власністю подружжя, яке проживало без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові  кошти, розміщені на вкладах у банківських установах.
Встановлено, що 15 травня 2019 року за заявою дочки ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , від імені якої діяла представник ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Щур Н.Р. було заведено спадкову справу до майна померлого                                ОСОБА_3 
12 липня 2016 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Щур Н.Р. звернулася позивачка ОСОБА_1 .
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на положення ч.2 ст.1259 ЦК України та вказувала, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві ОСОБА_3 , який через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані.
Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України):
перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки;
друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері;
третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця;
четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини;
п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Системне тлумачення положень ст.ст.1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (ч.2 ст.1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (ч.2 ст.1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.
На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (ст.259 ЦК України); застосування правил про право представлення (ст.1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (ч.2 ст.1274 ЦК України); спадкова трансмісія (ст.1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (ч.3 ст.1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.
Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі ст.1261 ЦК України.
За змістом ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.
Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №552/8452/17 (провадження № 61-48561св18).
Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З матеріалів справи вбачається, що допитана у суді першої інстанції свідок                 ОСОБА_8 показала, що позивачка ОСОБА_1 постійно проживала з померлим ОСОБА_3 і доглядала його, оскільки йому зробили дві операції і він більше місяця лікувався, чи був він лежачим вона не бачила, вона допомагала позивачці.
Свідок ОСОБА_4 , яка була сусідкою позивачки, в судовому засіданні пояснила, що позивачка ОСОБА_1 дійсно протягом 20 років проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 і доглядала його, оскільки після операцій йому необхідна була стороння допомога, оскільки він не міг сам себе обслуговувати, позивачка йому допомагала, так як після операцій    ОСОБА_3 не міг нахилятись та ходив на милицях.
Допитана свідок ОСОБА_6 показала, що після операції ОСОБА_3 протягом місяця не ходив, був лежачим, потім ходив на милицях, а позивач йому допомагала і доглядала за ним. Вони обоє працювали.
Свідок ОСОБА_5 показала, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом протягом 20 років однією сім`єю, позивач доглядала ОСОБА_3 після операцій, оскільки він був лежачим. ОСОБА_3 працював сам.
Також свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що після операції                    ОСОБА_3 необхідна була стороння допомога, оскільки він приблизно 1 місяць після операції був лежачим. Відповідачку ОСОБА_2 виживали з квартири. Позивачка ховала ОСОБА_3 .. ОСОБА_3 працював на роботі і сам заробляв.
З виписки №3092 із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що 26 вересня 2016 року ОСОБА_3 був госпіталізований до Київського міського центру хірургії гриж живота із діагнозом пупкова грижа. 27 вересня 2016 року ОСОБА_3 переніс радикальну операцію пупкової грижі, герінопластику. 04 жовтня 2016 року ОСОБА_3 було виписано (а.с.19). 
Згідно з даними виписки із медичної карти стаціонарного хворого №19059                      ОСОБА_3 13 листопада 2017 року був госпіталізований до Київської міської клінічної лікарні №9 і 14 листопада 201 року переніс оперативного втручання щодо встановлення ендопротезу. 22 листопада 2017 року ОСОБА_3 було виписано (а.с.21).
Вартість встановленого ОСОБА_3 ендопротезу становить 94 500 грн 00 коп.
Згідно з даними довідки Української амбулаторії ОСОБА_3 було діагностовано пієлонефрит (а.с.17).
Оцінивши наведені вище докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що наявність у ОСОБА_3 вказаних вище хвороб не свідчать про його необхідність у спеціальному догляді, а також не свідчать про неможливість ОСОБА_3 самостійно обслуговувати власні життєві потреби, оскільки погіршення його стану здоров`я мали нетривалий характер і такі хвороби не призвели до втрати працездатності ОСОБА_3 . 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 26 листопада 1979 року і до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був офіційно працевлаштований на посаді начальника зміни (старшого машиніста) котлотурбінного цеху у публічному акціонерному товаристві «ЦЕНТРЕНЕРГО» Трипільська ТЕС, де щорічно проводяться медичні огляди працівників. 
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком  суду першої інстанції про те, що здійснення трудових обов`язків ОСОБА_3 до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свідчить про його задовільний стан здоров`я, оскільки встановлено, що на підприємстві де працював ОСОБА_3 щорічно проводяться відповідні медогляди працівників. 
Наведені обставини спростовують доводи ОСОБА_1 про безпорадний стан спадкодавця ОСОБА_3 ,  викликаний його тяжкими хворобами.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що доказом безпорадного стану спадкодавця ОСОБА_3 є його періодичне перебування на лікарняному, колегія суддів оцінює критично, оскільки перебування особи на лікарняному свідчить про тимчасову втрату працездатності, а не про безпорадний стан особи у розумінні ч.2 ст.1259 ЦК України.
Також судом встановлено, що відповідно до довідок ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» Трипільська ТЕС від 10 грудня 2020 року № 815, середньомісячна заробітна плата                     ОСОБА_3 складала: з січня 2009 року по грудень 2010 року - 8 533 грн 73 коп.; з січня 2011 року по грудень 2012 року - 11 644 грн 01 коп.; з січня 2013 року по грудень 2014 року - 14 407 грн 97 коп.; з січня 2015 року по грудень 2016 року - 16 103 грн 84 коп.; з січня 2017 року по грудень 2018 року - 24 124 грн 76 коп.; з січня 2019 року по травень 2019 року - 19 545 грн 90 коп. (а.с.45-50).
Крім того, відповідно до відповіді Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 1000-0305-8/100005 від 14 грудня 2020 року, ОСОБА_3 отримував пенсію за віком у розмірі 9 710 грн 88 коп. (а.с.51).
За таких обставин судом першої інстанції вірно встановлено, що до своєї смерті          ОСОБА_3   отримував доходи на рівні достатньому для забезпечення нормальних життєвих потреб, а тому він міг сам себе утримувати і здійснювати своє лікування самостійно без сторонньої допомоги, що спростовує доводи ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_3 потребував матеріального забезпечення, яке вона здійснювала.
Отже, установивши наведені вище обставини, колегія суддів вважає, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог                   ОСОБА_1 про зміну черговості порядку спадкування, оскільки позивачкою не надано належних та достатніх доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом ОСОБА_2 та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у ст.1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З урахуванням того, що фактично доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви та доводам позивачки у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний  враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
 
Головуючий
 
Судді: