Дата документу 23.12.2021 Справа № 314/24/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №314/24/21 Головуючий у 1-й інстанції: Кононенко І.О.
Провадження №22-ц/807/3300/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 грудня 2021 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Придніпровська залізниця» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про зобов`язання розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, визнання причин звільнення поважними, внесення відповідного запису до трудової книжки,-
В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року ОСОБА_1  звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» в якій просив зобов`язати відповідача звільнити його на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, визнати обставини, що спонукали до пропуску роботи, як поважними та зобов`язати відповідача виплатити заробітну плату та усі інші виплати передбачені умовами галузевих нормативних актів та Колективного договору за період затримки розрахунку при звільненні, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток через несвоєчасний розрахунок при звільнення до дня фактичного звільнення.

В обґрунтування позову зазначив, що з 08.07.1997 року працює на підприємстві відповідача на різних посадах. За цей час неодноразово переміщувався по різних посадах та підрозділах цього підприємства. Востаннє, на підставі наказу від 21.12.2015 року №22/ОС був призначений на посаду помічника начальника з кадрових питань структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» AT «Укрзалізниця». Вважає, що відповідач неодноразово порушував вимоги трудового законодавства, порушував умови колективного договору щодо оплати праці, протиправно притягував його до дисциплінарної відповідальності посилаючись, зокрема, на судові рішення в інших справах, в яких констатувалося порушення законодавства про працю, тому позивач 30.09.2020 року звернувся до відповідача з заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП з 07 жовтня 2020 року.

20.10 2020 року позивачем на ім`я відповідача було подано заяву від 20.10.2020 року з вимогою видати трудову книжку та здійснити повний розрахунок, проте замість задоволення вимог позивача, на його адресу надійшов лист від 20.10.2020 року за № 1686 з відмовою у задоволенні заяви, оскільки вважає, що його права не порушуються.

Проте наразі позивача не звільнено, що порушує його права, тому просив зобов`язати звільнити на підставі ч.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, визнати обставини, що спонукали до пропуску роботи поважними, зобов`язати виплатити заробітну плату та усі інші виплати передбачені умовами галузевих нормативних актів та колективного договору за період затримки розрахунку при звільненні, стягнути середній заробіток до дня фактичного звільнення. 

06 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що розмір середньоденного заробітку становить 525 грн. (без врахувань податків та зборів).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Акціонерне товариство « Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» здійснити звільнення ОСОБА_1 шляхом видачі наказу про його звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України з 07 жовтня 2020 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 66 150 грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 454 гривні 00 копійок у дохід держави.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не були з`ясовані всі обставини справи, не надано належну оцінку всім доказам у справі, не було враховано висновок Головного управління Держпраці у Запорізькій області щодо проведеної перевірки за заявою позивача ОСОБА_1 з питання порядку звільнення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за наслідком якого складено акт від 30.10.2020 №ЗП 14989/1989/АВ), яким не виявлені порушення зі сторони керівництва структурного підрозділу «Запорізьке моторовагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» законодавства про працю, отже, відповідачем не було порушено законодавства про працю, тому відповідач правомірно відмовив ОСОБА_1 у звільненні за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Суд першої інстанції також безпідставно задовольним вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем допускалося невиконання вимог трудового законодавства та порушувались права і законні інтереси позивача у сфері трудових відносин, та в повній мірі не виконувались умови трудового та колективного договору, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання  відповідача звільнити останнього на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України  з 07 жовтня  2020 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки через не видачу позивачу трудової книжки останній був позбавлений змоги працювати, тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку є обґрунтованими.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з нгаступного.
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що з 08.07.1997 року позивач працює на підприємстві відповідача на різних посадах. За цей час неодноразово переміщувався по різних посадах та підрозділах цього підприємства. Востаннє, на підставі наказу від 21.12.2015 року № 22/ОС був призначений на посаду помічника начальника з кадрових питань структурного підрозділу «Запорізьке моторвагонне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» AT «Укрзалізниця» (далі – ДЕПО) ( а.с. 5-7). 

30.09.2020 року позивачем на ім`я начальника ДЕПО ОСОБА_2 надано заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю роботодавцем на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 07.10.2020 року у тому числі з посиланням на такі порушення як невиплата матеріальної допомоги, незаконне притягнення його до дисциплінарної відповідальності (а.с. 10-11).

Листом від 06.10.2020 року № 1608 ОСОБА_1 повідомлено про неможливість задоволення вищевказаної заяви позивача через її необґрунтованість ( а.с. 27).

В подальшому позивач з цього приводу неодноразово звертався до роботодавця з вимогою про його звільнення, видачі трудової книжки та проведення розрахунку, проте останньому було відмовлено з аналогічних підстав.

Крім того, позивач звертався до органів держпраці, зокрема актом інспекційного відвідування № ЗП 14989/1989/АВ від 30.10.2020 року за результатами контрольного заходу на момент відвідування ДЕПО ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ДЕПО, надано рекомендації ДЕПО про необхідність додержання законодавства про працю, проведено роз`яснювальну бесіду щодо можливої відповідальності за порушення трудового законодавства. 04.11.2020 за № 08/02.8-05/10057 надано відповідь ОСОБА_3 від ГУ Держпраці у Запорізькій області, про те, що порушень законодавства з питань викладених у його зверненнях відсутні( а.с. 46).

Крім того позивач звертався до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, відповіддю представника якого від 13.11.2020 року зазначено, що якщо ОСОБА_1 вважає, що інспекційне відвідування було проведено неналежним чином, то він має право оскаржити дії посадових осіб до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (а.с. 51). 
Також позивач звертався з цього приводу до прокуратури, проте процесуальних рішень в порядку КПК України не прийнято.

Наразі сторони не заперечували, що будь-яких наказів щодо звільнення позивач не виносилося, трудову книжку не повернуто, фактично трудові правовідносини між сторонами існують лише формально, позивач фактично вже не працює в ДЕПО. 

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року, у справі 314/3297/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця») про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, яке залишено без змін Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.12.2020 року суд встановив, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 2966 грн є неправомірними, порушено п. 3.1.13 Колективного договору(а.с. 40-43).

Також Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2020 року у справі 314/1922/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про скасування наказу про притягнення останнього до дисциплінарної відповідальноті залишено без змін рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 вересня 2019 року, яким суд вважав, що наявні підстави для скасування наказу від 08.02.2019 №4/д, оскільки факт порушення трудової дисципліни та винність позивача ОСОБА_1 не було доведено (а.с. 16-19).

Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження чи встановлення прямих або нпрямих переваг при укладені, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. 

Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору.

Роботодавець може не погоджуватись з тим, що маютть місце порушення, які відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у строки, визначені останнім, що, у свою чергу, свідчить про винекнення трудового спору.

У разі якщо вказані працівником причини звільнення – порушення роботодавцем трудового законодавства не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц ( провпадження № 61-28466св18).

Отже, при вирішення трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового закронодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі чатини третьої статті 38 КЗпП України.

У справі, що преглядається, суд першої інстанції надав належну оцінку доводом позивача про порушення вдповідачем вимог трудового законодавства та наявності підстав для написання ним заяви про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Так, судом установлено, що 08 лютого 2019 року наказом № 4/д ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09 вересня 2019 року у справі № 22-ц/807/215\20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства « Українська залізниця» в особі регіональної філії « Придніпровська залізниця» про скасування наказу позов було задоволено, наказ № 4/д від 08 лютого 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності скасовано. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що у матеріалах справи належних доказів на підтвердження вчинення позивачем дисциплінарного поступку, за який його оскаржуваним наказом притягнуто до відповідальності не має, отже вимоги ОСОБА_1 підлягають зпадовленню з метою відновлення його порушенихз прав. Зазначене судове рішення залишено без змін Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2020 року.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 вересня 2020 року у справі № 314/3297/20 був задоволений позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення. Судом було встановлено порушення умов Колективного договору щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, а саме прийнята 31 березня 2017 року спільна постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровстької залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної пати та інших виплат передбачених колективним договором, величину 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, прийнята з порушенням вимог Колективного договору, тому не підлягає застосуванню при визначені розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Отже, суд прийшов до висновку, що дії відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 частини матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 2966 грн є неправомірними. Зазначене рішення залишено без змін Постанової Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року.

Отже, враховуючи констатацію вищезазначеними судовими рішеннями, які набрали законої сили порушення трудових прав позивача, суд першої інсанції дійшов вірного висновку про достатність підстав для звільнення позивача у розумінні ч. 3 ст. 38 КЗпП України, інші провадження щодо позивача та інше тлумачення порушень роботодавцем на зазначене не впливають, інше б суперечило принципу правової визначеності щодо обов`язковості судового рішення, яке набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок Головного управління Держпраці у Запорізькій області за наслідком якого складено акт від 30.10.2020 №ЗП 14989/1989/АВ) з питання порядку звільнення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 38 КЗпП України не заслуговують на увагу, оскільки висновок органу Держпраці не впливає на можливість звернутися для позивача до суду за захистом своїх прав, й останні висновки не спростовують обставини, встановленні судовими рішеннями.

Крім того, вищезазначений акт та лист Головного управління держпраці у Запорізькій області від 04.11.2020 року № 08/02.8-05/10057 не містить обгрунтованих мотивів щодо відсутності порушень законодавства відповідачем з питань вказаних у зверненні ОСОБА_1 ..
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукопності.

Встановлені у справі обставини, а саме: написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, зазначення в заяві порушень відносно позивача вимог трудового законодавства, ознайомлення із вказаною заявою роботодавця, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення.

Доводи апеляційної скарги в частині незгоди із висновом суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до п.32 роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Із системного аналізу вищенаведених норм права можна дійти висновку, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати, враховуючи, що позивачем було доведено, що роботодавець порушив умови трудового договору та положення законодавства про працю, трудову книжку позивачу не видано, тому колегія суддів вважає вимоги щодо стягнення середнього заробітку обґрунтованими. 
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадиться судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок).
Абзацом третім пункту 2 наведеного Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).
Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14.
Так, згідно розрахунку середнього заробітку (а.с. 127-128 ) останніми двома календарними місяцями для розрахунку були серпень, вересень місяці 2020 року, 16 та 12 робочих дні відповідно, тобто середньомісячне число робочих днів у місяці становить: 16+12/2=14 дні.
Розрахунковий період станом на 06 липня 2021 року – 07 жовтня 2020 року (період вимушеного прогулу) становить: 9 місяців, тобто за цей час було (14х9) = 126 робочих дні.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що сума, яка підлягає до виплати за час вимушеного прогулу, становить 66 150 грн. (525,00 грн. х 126 днів) та відповідачем не спростована. 

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був врахувати грошові кошти, які були сплачені позивачу за листком непрацездатності після 07.10.2020 року не беруться судом до уваги, оскільки належних та беззаперечних доказів зазначених обставин, суму сплачених позивачеві коштів після 07.10.2020 року відповідач суду не надав, а доказування не може грунтуватися на припущеннях відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України. 

Посилання заявника на те, що судом першої інстанції не досліджено зібрані у справі докази до уваги не приймається, оскільки порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції не встановлено, оцінка доказів зроблена судом першої інстанції відповідно до положень статті 89 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обгрунтованогшо судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обгрунтовано спростовано .
З огляду на зазначене, вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив надані у справі докази і надав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає нолрмам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направленні на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку обгрунтовано виклавши їх в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів ввпажає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у справі, що розглядається, апеляційна скарга залишена без здовлення, а рішення суду першої інстанції без змін, підстав для розподілу судових витраи немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 28 грудня 2021 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.