Справа № 306/2240/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        13 грудня 2021 року м. Ужгород
                  
Закарпатський апеляційний суд у складі: 
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Мацунича М. В.,
за участю секретарки судового засідання Жганич К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Свалявська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про встановлення факту прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник-адвокат Вердієв Ісмаіл Камбар-огли, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 13 травня 2021 року, ухвалене суддею Уліганинцем П. І.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Свалявська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , про встановлення факту прийняття спадщини. 
Позов обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , який проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до погосподарського обліку на день смерті її батька у цьому будинку були зареєстровані і фактично проживали також її матір (дружина померлого) ОСОБА_2 та вона разом зі своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , 1990 року народження, ОСОБА_6 , 1991 року народження.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки батько заповіту не залишав. 
Зазначала, що вона є такою, яка прийняла спадщину за своїм батьком, оскільки на час її відкриття фактично проживала і була зареєстрованою в указаному будинку разом зі своїми дітьми та вела спільне господарство із батьками.
Стверджувала, що Свалявською державною нотаріальною конторою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину внаслідок відсутності документів, які б підтверджували факт прийняття нею спадщини за померлим батьком у 1994 році.
Посилаючись на наведені обставини, а також з метою необхідності оформлення своїх спадкових прав, одержання свідоцтва про право на спадщину за законом, просила суд визнати факт прийняття нею спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 13 травня 2021 року у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Вердієв І.К. посилався на незаконність та необґрунтованість цього рішення суду першої інстанції внаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи,
Скарга мотивована тим, що судом залишено поза увагою те, що на момент смерті спадкодавця позивачка була зареєстрована у спадковому будинку та фактично проживала в ньому з двома дітьми, а також вела спільне господарство і була пов`язана спільним побутом разом зі своїми батьками. До того ж постановою Верховного Суду від 06.02.2019 констатовано, що вона на момент смерті свого батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживала у спірному житловому будинку, тому помилковими є висновки суду апеляційної інстанції про не вчинення нею дій, які б свідчили про вступ в управління або володіння спадковим майном, а відтак і про не порушення її спадкових прав. 
На думку апелянта, місцевим судом невмотивовано та необґрунтовано зроблено посилання на ту обставину, що спадщина відкрилася 01.01.1994, а позивачка до нотаріальної контори для прийняття спадщини звернулася лише 23.05.2019, оскільки це суперечить матеріалам справи, так як вона звернулася до нотаріуса за оформленням свідоцтва про право на спадщину за законом, що не є тотожним поняттям.
Стверджував і те, що відповідно до вимог ст. 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після шести місяців із дня відкриття спадщини та будь-яким терміном чи строком не обмежено, а тому, відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд безпідставно застосував строки позовної давності.
З огляду на наведене просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Водночас 13.12.2021 на електронну пошту Закарпатського апеляційного суду від представника позивачки ОСОБА_1 – адвоката Вердієва І.К. надійшла заява про розгляд справи за його та апелянтки-позивачки відсутності. З огляду на це неявка учасників справи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачкою ОСОБА_2 .
Проте колегія судів із такими висновками місцевого суду в повній мірі погодитися не може з огляду на таке. 
Судом установлено, що батьками позивачки ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) є ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 від 19.08.1968 (а.с.8).
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Голубинської сільської ради Свалявського району від 25.04.2019, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).
Як убачається з довідки Солочинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 05.02.2016 за № 53/02-06, що згідно з витягом із погосподарського обліку за 1991-1995 роки у будинку АДРЕСА_1 на час смерті ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) було зареєстровано четверо осіб, а саме: ОСОБА_2 , 1940 року народження, ОСОБА_8 , 1968 року народження, ОСОБА_5 , 1990 року народження та ОСОБА_6 , 1991 року народження (а.с.11).
Довідкою виконавчого комітету Солочинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 30.07.2018 за № 315 підтверджується, що ОСОБА_1 , відповідно до погосподарського обліку даної сільської ради та паспортних відомостей, є зареєстрована та проживає у будинку АДРЕСА_1 (а.с.12).
Державною нотаріускою Свалявської державної нотаріальної контори Дядюши О.О. листом-відповіддю від 28.05.2019 за № 331/01-16 відмовлено у задоволенні заяви позивачки від 23.05.2019 року про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутності у цій державній нотаріальній конторі матеріалів спадкової справи та відсутності в ОСОБА_9 правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.13).
Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК Української РСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.
Статтею 548 ЦК Української РСР визначалось, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
За положеннями ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини. 
Як регулювалось ст. 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або заповітом управі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
За приписами статей 560, 561 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. За загальним правилом свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.
Положеннями ЦК Української РСР не встановлювався строк протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину, повинен звернутися до нотаріуса для одержання свідоцтва про право на спадщину. 
У матеріалах справи є відсутні відомості, що позивачка ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини за своїм померлим батьком ОСОБА_4 .
Як слідує з постанови Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 306/418/16-ц, яка набрала законної сили та має преюдиціальне значення в розумінні вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, то житловий будинок АДРЕСА_1 входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , та касаційний суд констатував про помилковість висновків судів нижчої інстанції про те, що ОСОБА_1 не вчинила дії, які б свідчили про вступ нею в управління або володіння спірним спадковим майном, а тому її спадкові права буцімто не порушенні, оскільки з копії погосподарської книги за 1991-1995 роки підтверджується, що вона на момент смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) проживала у спірному житловому будинку (а.с.77-80). 
За наведених вище обставин позивачка є такою, що прийняла спадщину за своїм батьком шляхом уступу нею у володіння (управління) даним спадковим житловим будинком. 
Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» регламентовано, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні оскаржуються до суду. Право на таке оскарження має особа, права та інтересів якої стосуються такі дії.
Із матеріалів справи не вбачається, що позивачка оскаржувала відмову державної нотаріуски у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом. 
Також слід зазначити, що в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду про визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку, який є винятковим способом захисту і має застосовуватися, якщо існують перешкоди для його оформлення у нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19 /провадження № 61-16069св20/).
Як зазначено у пунктах 92-94, 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20) застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, й у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). 
Отже, на переконання колегії суддів, позивачка ОСОБА_1 обрала неналежний (неефективний) спосіб захисту своїх прав, а тому це є самостійною підставою для відмови в задоволенні її позову.
За таких обставин, апеляційний суд уважає, що місцевий суд загалом дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позов ОСОБА_1 , однак із невірного правового обґрунтування.
З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає до зміни в частині правового обґрунтування, а відтак апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник-адвокат Вердієв Ісмаіл Камбар-огли, задовольнити частково. 
Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 13 травня 2021 року змінити в частині правового обґрунтування. 
У решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 грудня 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді