Справа № 161/14768/20 	Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/105/22  Категорія: 3 	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 лютого 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2021 року,

                                          В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 24 вересня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року між ними був розірваний.
Позивач вказувала, що після розірвання шлюбу спільно проживала з відповідачем до липня 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , з яким виховувала спільну дочку ОСОБА_4 , однак вимушено залишила вказане місце проживання, у зв`язку з тим, що відповідач вчиняв щодо неї психологічне, матеріальне та фізичне насильство. У зв`язку з цим вона разом із дочкою переїхала до своєї матері в с. Річиця Ратнівського району Волинської області.
Позивач також вказувала, що за час шлюбу її матір подарувала їй таке майно: м`який куточок; спальню « Софія »; пральну машинку «Електролюкс». Вказане майно є її особистою приватною власністю і на даний час знаходиться у відповідача за зазначеною адресою, яке він добровільно їй не повертає.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 в її користь меблі для спальної кімнати та побутову техніку загальною вартістю 28 367 грн, а саме: м`який куточок вартістю 15 978 грн; спальню «Софія» вартістю 12 389 грн, а також пральну машинку «Електролюкс» вартістю 5 000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що м`який куточок було придбано спільно з позивачем ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі і призначався для їх дочки ОСОБА_4 . Крім того, ні спальні « Софія », ні пральної машинки у нього не було і немає, а тому підстави для витребування вказаного майна у нього в користь позивача відсутні. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 24 вересня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 лютого 2017 року між ними був розірваний (а.с.8).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
31 жовтня 2019 року у цивільній справі № 161/5271/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя Луцьким міськрайонним судом Волинської області ухвалено рішення, яке набрало законної сили (а.с.13). Зазначеним рішенням суду встановлено, що подаровані позивачу ОСОБА_1 меблі для спальної кімнати, м`який куточок, спальня « Софія » та пральна машина « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною вартістю 61 734 грн, є її особистою приватною власністю та поділу не підлягають (а.с.14).
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні визнав обставини, згідно яких речі, які є предметом позову, а саме м`який куточок, спальня « Софія », пральна машинка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » перебували за місцем їх спільного з ОСОБА_1 проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Також відповідач ОСОБА_3 пояснив суду, що речі, які є предметом спору, у нього відсутні. У квартирі за зазначеною адресою наявні інші меблі та техніка, які він, приблизно в 2016 році, привіз службовим автомобілем. Водночас коли саме і куди з місця його проживання були вивезені меблі та техніка, які є предметом позову, не пояснив.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивувала тим, що майно, яке є її особистою приватною власністю, на даний час знаходиться у відповідача ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , яке він добровільно їй не повертає, у зв`язку з чим просила його витребувати з чужого незаконного володіння відповідача в її користь належне їй майно.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Застосовуючи положення ст. 387 ЦК, необхідно виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розглядусправи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.
Ухвалюючи оскаржуване у даній справі рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав доведеним факт знаходження у відповідача належного позивачу рухомого майна. 
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як встановлено апеляційним судом, будь-яких доказів того, що спірне рухоме майно знаходиться у відповідача, позивачем не надано, хоча тягар доказування цієї обставини відповідно до положень ст. 81 ЦПК України лежить саме на ній. 
Водночас позивач ОСОБА_1 , всупереч наведеним правовим нормам, не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог та не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що належне їй на праві особистої приватної власності рухоме майно є індивідуально визначеним та знаходиться у відповідача по справі на час розгляду справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про витребування цього майна у відповідача на користь позивача.
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на те, що апеляційним судом у цій справі ухвалюється нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому з неї на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають до стягнення понесені останнім судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                     У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2021 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: