ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/13604/20                                        Головуючий суддя І інстанції Штих Т. В.
Провадження № 22-ц/818/5008/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року                                                                 м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Котелевець А.А., Хорошевський О.М.,
за участю секретарів судового засідання        Чабан А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2021 року, по цивільній справі № 638/13604/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державного бюро розслідувань про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчого,
в с т а н о в и л а:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого Мироненка Д.І. при імітації розслідування кримінального провадження №42019220000000633; стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 239101,00 грн, завдану тривалою бездіяльністю слідчого.
 Позов мотивовано тим, що 01.10.2019 року, в порядку вимог ст. 214 КПК України, внесені відомості до ЄРДР за ст. 364, ст. 365, ст. 366, ст. 367, ч.2 ст. 382 КК України, проте досудове слідство у вказаному кримінальному провадженні тривалий час не проходить, слідчий зволікає з проведенням необхідних слідчий дій, що призводить до моральних страждань позивача. Позивач просить стягнути вказану суму на його користь, як компенсацію моральної шкоди.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та задовольнити його позов.
 Скарга мотивована тим, що суд розглянув справу за його відсутності та неправильно застосував норми матеріального права, навмисно проігнорував ч.4 ст.263, 417 ЦПК України, та не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року по даній категорії справ і не звернув уваги на ет, що неправомірні дії та тривала бездіяльність слідчого відповідача в період перебування зазначеного кримінального провадження в ТУДБР м.Полтави, а саме в період з 01.10.2019 по 22.06.2021 року.
Слідчими суддями встановлено порушення конституційних прав ОСОБА_1 внаслідок протиправної бездіяльності слідчим відповідача, так як своїми тривалими неправомірними і незаконними діями слідчий відповідача щодо умисного неправомірного ухилення від виконання вимог ст.ст. 2,8 ч.2 ст.9 ст.ст. 91,93 КПК України у спосіб, який вочевидь для мене демонструє ігнорування моїх доводів, викладених у заяві, заподіяв мені, як потерпілому моральну шкоду.
Судом першої інстанції умисно знехтувана виписка із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 №1879 від 20.09.2017 року яким йому протипоказані психо-емоційні навантаження у зв`язку з черепно-мозковою травмою.
У відзиві на апеляційну скаргу ТУ ДБУ у м. Полтава просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що ухвалами слідчих суддів не встановлено протиправної бездіяльності слідчих, в частині невиконання службових обов`язків. Вказує, що слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження здійснюється лише оцінка прийнятих процесуальних рішень та в межах КПК України, тобто така оцінка перебуває в площині кримінального процесуального законодавства. 
Зауважує, що матеріали справи не містить доказів, обставин , вказаних позивачем у позові та розрахунку моральної шкоди, виписка із медичної карти стаціонарного хворого №1879 неврологічного відділення, датована 20.09.2017 року, тобто задовго до виникнення спірних правовідносин.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок невнесення слідчим СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою від 11 травня 2017 року, причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався.
Зазначено, що ухвала слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 24 жовтня 2017 року про зобов`язання начальника СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області забезпечити внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за заявою позивача від 11 травня 2017 року не є достатнім доказом заподіяння позвачу шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та наслідками у вигляді моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 
У постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року у справі № 638/17962/15 з аналогічних правовідносин зазначено наступне:
       Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
       Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
       Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
       У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
       За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
       Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
       Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала   у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
       Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.
       Дії (бездіяльність) ТУ ДБР, розташованого у місці Полтаві, внаслідок яких було завдано моральної шкоди ОСОБА_1 , є предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елементу делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого завдання шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.
       Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
       Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію;  3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
       Таким чином, в ухвалах слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
       Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.
       Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.
       Підставою для оскарження ОСОБА_1 бездіяльності слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві у цій справі було процесуальна діяльність слідчого та незгода з прийнятими процесуальними рішеннями.
Підставою позову ОСОБА_1 який був розглянутий судом першої інстанції у даній справи є тривала процесуальна бездіяльність слідчого, внаслідок чого позивач не може отримати відповідне остаточне рішення стосовно його заяви про скоєння злочину.
Колегія суддів у світлі встановлених судом обставин справи та відповідно до наведеного вище правового обґрунтування констатує, що сам по собі факт та мотиви для скасування процесуального рішення слідчого ухвалою слідчого судді у даному випадку з огляду на незначний строк досудового слідства, не є достатнім доказом протиправної бездіяльності правоохоронного органу у розумінні статті 1174 ЦК України.
Сам факт зобов`язання судом слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про визнання його потерпілим, призначення судово-психологічної експертизи не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що його права та інтереси були слідчим суддею поновлені. 
       Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Тому не можна вважати доведеним сам факт завдання позивачу моральної шкоди.
Таким чином, оскільки у цій справі відсутні всі три умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність вимоги позову ОСОБА_1 .
       Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20).
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та висновки суду першої інстанції не спростовують.
Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права та суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 20 грудня 2021 року.
Головуючий                                                           В.Б.Яцина.
Судді                                                                         А.В.Котелевець.
                                                                       О.М.Хорошевський.