ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2022 року
м. Харків
справа № 2011/17542/12
провадження № 22-ц/818/832/22
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Антонович А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року, постановлену у складі судді Хайкіна В.М. за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,
УСТАНОВИВ:
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню по цивільній справі №2011/17542/12 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Вимоги заяви обґрунтовує тим, що на виконанні у Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) знаходяться виконавчі листи №2011/17542/12, видані Дзержинським районним судом м. Харкова 20.03.2014 року. Боржник ОСОБА_2 повідомила заявника та інших боржників про отримання листа від Акціонерного товариства «Акцент - Банк» від 27.12.2019 року № Е.АВ.0.0.0.0/1 -33819 БТ, в якому зазначено, що 15.09.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент - Банк» був укладений договір факторингу №1, відповідно до умов якого вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором від 07.02.2008 року у повному обсязі перейшли до АТ «Акцент-Банк». Тобто, ухвалені на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові рішення є незаконними, а також всі похідні від них документи, у тому числі виконавчі листи. Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 29.02.2020 року, отриманої в електронній формі ОСОБА_2 , заборгованості по кредитному договору за номером НАD0GК01270081 від 07.02.2008 немає. Дата закриття кредиту 15.09.2008 року. Тобто, 15.09.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відступив право вимоги за кредитним договором іншій особі - ПАТ «Акцент-Банк», і з цієї дати втратив право вимагати від ОСОБА_2 через суд виконання грошового зобов`язання за договором. Після деяких скарг, надісланих у 2020 році ОСОБА_2 до НБУ, з`ясувалось, що ПАТ «Акцент-Банк» отримав страхове відшкодування по кредитному договору на підставі договору страхування від 25.03.2010 року і станом на 2013-2014 роки між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 правовідносин за зазначеним кредитним договором не існувало. Службові особи ПАТ КБ «ПриватБанк», зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам правосуддя, подавали до судів завідомо неправдиві відомості щодо наявності у ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за зазначеним кредитним договором, незаконно отримали на підставі документів із завідомо неправдивими відомостями рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.09.2013 р. по цій справі та рішення Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014 р., а також спірні виконавчі листи щодо всіх п`яти боржників. Виконавчі листи видано за рішеннями судів, ухваленими на підставі документів зі службовим підробленням, що містили завідомо неправдиві дані. Ці обставини мають значення для справи, оскільки виселення з квартири за рішенням, ухваленим на підставі підроблених документів, направлене на порушення цивільних прав заявника та цивільних прав інших боржників по справі. Отже, АТ КБ «ПриватБанк» з 15.09.2008 року втратив право вимагати з ОСОБА_2 виконання грошового зобов`язання за кредитним договором та участі у судових процесах, пов`язаних з цим договором. Отже, обов`язок боржника ОСОБА_2 було припинено перед ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому виконавчі листи по справі №2011/17542/12 слід визнати такими, що не підлягають виконанню у повному обсязі.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року у задоволені заяви ОСОБА_1 було відмовлено.
Ухвала мотивована тим що, у матеріалах справи відсутнє рішення кредитора, яким підтверджено припинення зобов`язання боржника. Разом з тим, з відомостей, наданих заявником, не вбачається, чи припинено зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором у цілому (або в певній частині), тобто заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_2 відсутня заборгованість за кредитним договором №HADOGKO1270081 від 07.02.2008 року. Матеріалами справи не підтверджено факту добровільного виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.09.2013 року по справі №2011/17542/12, яке змінене рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014 року боржником чи іншими особами, тобто боржником ОСОБА_1 не доведено наявності обставин, зазначених в статті 432 ЦПК України для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що виконавчий лист помилково виданий Дзержинським районним судом м. Харкова, або у боржника повністю або частково відсутній обов`язок у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших підстав.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу скасувати та постановити нове рішення яким виконавчі листи № 2011/17542/12, 2/638/1073/13 визнати такими що не підлягають виконанню у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим що, судом помилково внесено в ухвалу відомості про те, що ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, а також не враховано, що з 07.05.2020 року власником квартири, з якої виселяють відповідачів є ОСОБА_1 . Судом помилково визнано неналежним доказом довідка з Приват 24, якою зазначено, що кредит ОСОБА_2 закритий 15.09.2008 року, і на яку АТ КБ «ПриватБанк» не надав жодного заперечення, бо вона сформована самим банком. Судом не надано правової оцінки електронним відповідям НБУ, які отримані ОСОБА_2 з кваліфікованими електронними підписами безпосередньо голови НБУ. Суд також безпідставно не врахував, що після отримання страхового відшкодування у ПАТ «Акцент-Банк» відсутні вимоги до ОСОБА_2 , що було підтверджено безпосередньо листом АТ «Акцент-Банк» від 20.02.2020 року. Тож у 2013-2014 роках АТ КБ «ПриватБанк» подавав до суду підроблені офіційні документи з неправильними відомостями по справі. За цими документами було ухвалено рішення Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014 року та на підставі цього рішення були винесені оскаржувані виконавчі листи. Тож є підстави для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.
До суду було подані відзиви на апеляційну скаргу ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в яких вони підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на підстави викладені в апеляційній скарзі просили скаргу задовольнити та розглянути справу за їх відсутності. 
Відзиву на апеляційну скаргу від позивача до суду не надходило.
Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судовим встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26.09.2013 року по справі №2011/17542/12 позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , про звернення стягнення задоволено: звернуто стягненя на квартиру загальною площею 74,80 кв.м., житловою площею 46,00 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №HAD0GK01270081 від 07.02.2008 року), Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які зареєстровані, та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_12 – представника ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2013 року змінено, в позові Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 про зняття з реєстрації відмовлено, для задоволення грошових вимог за договором кредиту від 7 лютого 2008 року № HADOGKO1270081 року в розмірі 153 019 доларів США 12 центів початкову ціну предмета іпотеки - трикімнатної квартири АДРЕСА_2 встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в іншій частині рішення залишено без змін. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.06.2015 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 10.02.2014 року по справі №2011/17542/12 залишено без змін.
З заяви ОСОБА_1 вбачається, що 20 березня 2014 року Дзержинським районним судом м. Харкова виданий виконавчий лист №2011/17542/12, 2/638/1073/13 про виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_3 .
За змістом довідки наданої АТ КБ «Приват Банк» заборгованості по кредитному договору за номером YFD0GK01270081 від 07.02.2008 немає. Дата закриття кредита 15.09.2008.(а.с.9)
Згідно довідки АТ «Акцент Банк» від 20.02.2020 вбачається, що у ОСОБА_2 відсутня заборгованість перед банком. (а.с. 10)
Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
При цьому словосполучення "або з інших причин" стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.
Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Верховний Суд зазначив у постанові від 16.01.2018 року по справі №755/15479/14-ц, що підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, умовно можна поділити на дві групи: процесуально-правові та матеріально-правові. До перших відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі знайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання. До матеріально – правових підстав відносяться встановлені ст.ст. 598 – 609 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) загальні підстави припинення зобов`язань
Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: - помилковість видачі виконавчого листа; - боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився;- обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).
Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України.
З огляду на вищезазначене судова колегія погоджується з висновком суду, що заявник не надав доказів, що би свідчили про припинення боргу після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Довідки банків про відсутність боргу не свідчать про добровільне погашення боргу під час примусового виконання рішення суду.
Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.
 У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" .
У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Судова колегія вважає, що суд дав належну оцінку обставинам на які посилається заявник та дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким,що не підлягає виконанню. 
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
Оскільки ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384, ЦПК України-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 липня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 19 січня 2022 року.
Головуючий  О.Ю. Тичкова

Судді  О.В. Маміна 

Н.П. Пилипчук