ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 203/6023/16-ц
провадження № 61-13912св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,  
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним - ОСОБА_1 , 
відповідач за первісним позовом і позивач за зустрічним - ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, - Орган опіки та піклування Центральної районної ради міста Дніпро, 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Яценком Олександром Сергійовичем, на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2017 року, ухвалене у складі судді Єдаменко С. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 21 травня 2010 року вона з ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 . 
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 1 квітня 2014 року шлюб розірвано.
 
Позивач вказувала на те, що дочка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач протягом тривалого часу не цікавиться дочкою, не приймає участі у її вихованні, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає.
 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на дочку у розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради, в якому просив визначити місце проживання дитини з ним. 
 
Позов мотивував тим, що з 2010 року до 2014 року перебував у шлюбі з ОСОБА_1 ; у цьому шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 .
 
Після розлучення, без погодження з ним, ОСОБА_1 забрала дочку та виїхала на постійне місце проживання до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Вказував, що ОСОБА_1 не має самостійного  доходу, постійного місця проживання, а, відтак, не може забезпечити дитині нормальні умови для її розвитку та навчання на тимчасово окупованій території. Разом з цим, він має постійне місце проживання, стабільний заробіток, а також можливість створити усі необхідні умови для проживання дитини та її розвитку. 
 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_2 вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з ним, тому просив про задоволення зустрічного позову. 
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 7 грудня 2017 року про виправлення описки, у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.
 
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний, суд першої інстанції вказував на те, що ОСОБА_1 самостійно без погодження з батьком дитини вивезла дитину до Автономної Республіки Крим, де органи державної влади та місцевого самоврядування України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що унеможливлює забезпечення найкращих інтересів дитини. Встановивши, що місце проживання дитини зареєстровано за адресою належної ОСОБА_2 квартири, суд першої інстанції вважав за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком.
 
Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 березня 2018 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 грудня 2016 року, до досягнення дитиною повноліття. 
 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову і відмову у задоволенні зустрічного, апеляційний суд встановив, що дитина тривалий час проживає разом із матір`ю на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і знаходиться на її утриманні, а ОСОБА_2 , який є батьком дитини, матеріальної допомоги не надає, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на дочку.
 
Постановою Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Скасовуючи постанову апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказував на те, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не врахував якнайкращі інтереси дитини, не порівняв умови проживання дитини з батьком та з матір`ю, не з`ясував матеріальне становище матері. Крім того, приймаючи в якості допустимих доказів довідки про місце роботи матері та місце навчання дитини, апеляційний суд не врахував вимоги статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». 
 
Також вказував на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам ОСОБА_2 щодо незаконності виїзду матері з дитиною на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та залишення там за відсутності згоди батька на зміну місця проживання дочки.
 
Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2017 року залишено без змін. 
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення. 
 
Апеляційний суд також вказував на те, що довідка та характеристика з місця роботи ОСОБА_1 , видана на тимчасовій окупованій території Автономної Республіки Крим, а також договір оренди квартири від 6 серпня 2018 року не є належними і допустимими доказами, оскільки відсутні відомості щодо здійснення перерахування роботодавцем до відповідних державних органів податків саме щодо конкретного працівника - ОСОБА_1 , а наданий договір оренди квартири не містить даних щодо належної його реєстрації у відповідних органах. Не надано суду і доказів обстеження місця проживання дитини на тимчасово окупованій території України - Автономної Республіки Крим. 
 
За таких обставин апеляційний суд вважав рішення суду першої інстанції щодо визначення місця проживання дитини разом із батьком законним і обґрунтованим. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У липні 2019 року адвокат ОСОБА_1 - Яценко О. С. подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного відмовити. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, оскільки суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд посилався на те, що довідка та характеристика з місця роботи матері дитини, видані на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, і договір оренди квартири від 6 серпня 2018 року не є належними і допустимими доказами, оскільки відсутні відомості щодо здійснення перерахування роботодавцем до відповідних державних органів податків щодо конкретного працівника, а наданий договір оренди квартири не містить даних щодо належної його реєстрації у відповідних органах.
 
Заявник вважає, що обставини сплати чи несплати роботодавцем податків щодо конкретного працівника, а також відсутність реєстрації договору оренди квартири не входять до предмета доказування при вирішенні справи про стягнення аліментів на дитину. 
 
Також зазначала, що при вирішенні справи суди застосували положення статті 161 СК України та дійшли висновку, що найкращим інтересам дитини відповідатиме її проживання разом із батьком - ОСОБА_2 , оскільки дитина та батько зареєстровані за однією і тією ж адресою. Проте, на думку заявника, судами залишено поза увагою, що належна ОСОБА_2 квартира є однокімнатною загальною площею 30 кв.м, житловою площею 17,0 кв.м, у якій проживає ОСОБА_2 разом із новою дружиною. Тобто у даному випадку на житловій площі 17,0 кв.м мають проживати троє осіб, однією з яких є дитина. Проживаючи з батьком та його дружиною у цій квартирі, ОСОБА_3 не буде мати необхідної їй житлової площі, а найважливіше - буде позбавлена відокремленої кімнати, що є надзвичайно важливим з огляду на різну з батьком стать. 
 
Посилаючись на зазначене, а також на неврахування практики Верховного Суду, адвокат ОСОБА_1 - Яценко О. С. просив про задоволення касаційної скарги. 
 
Позиція інших учасників справи 
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на безпідставність її доводів. Зазначав, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно з`ясували обставини справи, надали належну оцінку зібраним у справі доказам та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська матеріали справи № 203/6023/16-ц. 
 
Ухвалою цього ж суду від 20 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21 травня 2010 року до 1 квітня 2014 року перебували у шлюбі, який рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 1 квітня 2014 року розірвано.
 
У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 .
 
Місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 . Зазначена квартира на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2010 року належить ОСОБА_2 . 
 
Також судами встановлено, що з 2015 року ОСОБА_1 разом з дочкою проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим. 
 
9 вересня 2016 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 . 
 
З характеристики, виданої міським головою міста Дніпра, суди встановили, що ОСОБА_2 з 9 березня 2016 року працює в Комунальному підприємстві «Муніципальна поліція» Дніпропетровської міської ради на посаді директора. ОСОБА_2 володіє високими організаторськими здібностями, вміє працювати в обставинах, які потребують проявлення ініціативи, володіє високими професійними знаннями і навичками, відмінно організовує та забезпечує ведення результативної роботи. Постійно підвищує власну культуру та сприяє її підвищенню у співробітників, забезпечує товарисько-відповідальні відносини в колективі. 
 
Рішенням виконавчого комітету Центральної районної у місті Дніпрі ради від 27 вересня 2017 року № 16/426 рекомендовано визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_2 .
 
З довідки від 26 вересня 2017 року суди встановили, що ОСОБА_3 відвідує Муніципальну бюджетну загальноосвітню установу «Ялтинська середня школа «Радуга».
 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків. 
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що місце проживання дитини зареєстровано за місцем проживання її батька - ОСОБА_2 у м. Дніпропетровську і батьком створені всі необхідні умови для проживання дочки.
 
Крім того, встановивши, що дитина проживає разом з матір`ю на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, де органи державної влади та місцевого самоврядування України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що унеможливлює забезпечення найкращих інтересів дитини, суди попередніх інстанцій вважали за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком. 
 
Також суди вказували на те, що ОСОБА_1 не довела наявність постійного місця проживання та самостійного доходу на тимчасовій окупованій території Автономної Республіки Крим. 
 
Вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дочку суди вважали безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.
 
Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій касаційний суд погодитись не може з огляду на наступне. 
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
 
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі        № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) міститься висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». 
 
Вирішуючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що з 2015 року ОСОБА_1 разом із дочкою - ОСОБА_3 проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим.
 
Встановили суди і те, що з 2017 року ОСОБА_3 навчається у Муніципальній бюджетній загальноосвітній установі «Ялтинська середня школа «Радуга».
 
Отже малолітня ОСОБА_3 , з 2015 року разом з матір`ю проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, що вказує на те, що дитина прижилася у своєму новому середовищі і визначення її місця проживання з батьком та його новою дружиною (без матері)  змінить уклад життя дитини, що може зашкодити її розвитку і негативно вплинути на психіку дитини. 
 
Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, суди попередніх інстанцій не врахували, що проживання дитини з матір`ю з 2015 року має істотне значення для визначення її місця проживання. 
 
Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 як на підставу своїх вимог посилався на те, що ОСОБА_1 без його дозволу забрала дочку та виїхала на постійне місце проживання до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим.
 
З листа Міністерства юстиції України від 15 березня 2018 року встановлено, що 15 жовтня 2015 року нотаріусом засвідчено справжність підпису ОСОБА_2 на заяві про згоду на тимчасові проїзди малолітньої дочки - ОСОБА_3 за кордон у супроводі матері ОСОБА_1 . 
 
Перед засвідченням справжності підпису на документі нотаріус повинен ретельно ознайомитися з документами та перевірити наявність усіх умов засвідчення, встановити особу заявника відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат» та глав 3, 4 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. 
 
Відповідно до вимог статті 43 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом було встановлено особу ОСОБА_2 за паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 12 вересня 1996 року Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. 
 
Статтею 52 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що про всі нотаріальні дії робиться запис у реєстр для реєстрації нотаріальних дій.
 
Вказана нотаріальна дія зареєстрована нотаріусом у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3266, а також у графі 7 цього реєстру проставлений підпис, прізвище, яка зверталася до нотаріуса для засвідчення справжності підпису на заяві. 
 
Листом адміністрації державної прикордонної служби України від 3 березня 2018 року підтверджено, що відповідно до бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2015 року до 2018 року перетинала адміністративну межу з тимчасово окупованою територією України - Автономною Республікою Крим через контрольні пункти з дотриманням всіх визначених законодавством України умов для надання дозволу на виїзд-в`їзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, а саме - з пред`явленням паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 і з дотриманням вимог пункту 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року № 367, та умов передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. 
 
У цьому ж листі зазначено, що останній перетин кордону громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зафіксовано на виїзд до тимчасової окупованої території України - Автономної Республіки Крим 8 січня 2018 року через контрольний пункт виїзд-в`їзд «Каланчак». 
 
Отже, у 2015 році зі згоди ОСОБА_2 . ОСОБА_1 разом з малолітньою дочкою виїхала до тимчасової окупованої території Автономної Республіки Крим і неодноразово в`їжджаючи на територію України, знову поверталась до Автономної Республіки Крим.  
 
За таких обставин посилання ОСОБА_2 стосовно виїзду дочки до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим без його згоди безпідставні. 
 
Разом з цим, необхідно зазначити, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 1 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 12 квітня 2014 року, підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягли згоди щодо того, з ким із них після розірвання шлюбу буде проживати їхня малолітня дитина - ОСОБА_3 , і погодили місце проживання дитини з матір`ю. 
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійшли спільної згоди щодо місця проживання малолітньої дочки, а, відтак, спір щодо місця проживання малолітньої дитини між матір`ю та батьком відсутній, підстав для фактичного відібрання дитини від матері не встановлено, а звернення батька у цьому провадженні із зустрічним позовом фактично зумовлено позовом матері про стягнення аліментів. 
 
Що стосується первісного позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів, суд виходив з такого. 
 
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).
 
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. 
 
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України).
 
Матеріалами справи підтверджено, що після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку, працює та має регулярний дохід.
 
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 грудня 2016 року, і до досягнення дитиною повноліття, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

 
 
З урахуванням зазначеного ухвалені судами попередніх інстанцій судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими і підлягають скасуванню.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2019 року і ухвалює нове рішення про задоволення первісного позову і відмову у задоволенні зустрічного з наведених підстав. 
 
Щодо судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У зв`язку із задоволення касаційної скарги, скасуванням судових рішень судів попередніх інстанцій та ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову і відмову у задоволенні зустрічного, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги у розмірі 704 грн та касаційної скарги у розмірі 1 536,80 грн, а всього 2 240,80 грн.
 
Враховуючи висновок суду касаційної інстанції про задоволення первісного позову та звільнення позивача за цим позовом від сплати судового збору, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає відшкодуванню  судовий збір у розмірі 551,20 грн. 
 
Керуючись статями 400, 412 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Яценком Олександром Сергійовичем, задовольнити. 
 
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 жовтня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2019 року скасувати. 
 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити. 
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 20 грудня 2016 року, і до досягнення дитиною повноліття.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини, відмовити. 
 
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі, 2 240,80 грн. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 551,20 грн судового збору за подання позову про стягнення аліментів. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв  Є. В. Петров