КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/2463/2022           
справа №754/14165/19

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року                                                                                      м.Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року та додаткове рішення від 06 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Зотько Д.А. 
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маковецька Оксана Петрівна про визнання договору дарування недійсним,-
встановив:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 20 червня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П.
 
Вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до вказаного договору ОСОБА_4 подарувала своїй матері ОСОБА_1 вказану квартиру.
 
При цьому, ОСОБА_4 квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2016 року, що укладений із ОСОБА_5 та цей договір рішенням суду визнано недійсним.
 
В свою чергу, ОСОБА_5 квартира належала на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2015 року, що укладений із ОСОБА_6 , та який рішенням суду також визнано недійсним.
 
ОСОБА_7 має грошові зобов`язання перед ОСОБА_3 , з приводу яких ухвалено рішення судів, що пред`явлені до виконання. В межах виконавчих проваджень накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження, проте на підставі підробленої ухвали суду про скасування арештів в реєстр внесено відповідні записи, що дало змогу укласти ряд зазначених вище договорів.
 
ОСОБА_3 вказує, що оспорюваний договір є фіктивним та його укладення вчинено з метою ухилення від виконання зобов`язань за рахунок належного боржнику майна.
 
Одночасно в позовній заяві позивач зазначив про орієнтовний розрахунок судових витрат, що складається із:
-       судового збору за подання позову - 7896 грн;
-       судового збору за подання заяви про забезпечення позову - 384,20 грн;
-       банківських послуг з оплати судового збору - 78,97 грн та 20 грн;
-       правничої допомоги - 50000 грн.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року та додаткове рішення від 06 серпня 2021 року вирішено позов ОСОБА_3  задовольнити.
Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений 20 червня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою Оксаною Петрівною, зареєстрований в реєстрі за №563 - недійсним.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 4140,10 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 4140,10 грн.
 
Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 серпня 2021 року заяву ОСОБА_3  про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, вирішено:
Стягнути з  ОСОБА_4  на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12500 грн..
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12500 грн.
В задоволенні інших вимог заяви - відмовити.
 
Не погодившись з ухваленими судовими рішеннями, адвокатом Чаюном В.В. в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить зазначені рішення скасувати, у задоволенні вимог відмовити.
 
Посилається на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, позивачем не доведено ознак фіктивності правочину і відповідних доказів не надано, не доведено про порушення його прав.
 
Висновки суду з посиланням на те, що договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано недійсним постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року, уважає безпідставними, оскільки договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено 20 червня 2019 року і станом на цю дату попередній договір був чинним.
 
Висновки суду про те, що відповідачами не надано доказів на спростування вимог, уважає безпідставними з тих міркувань, що позивач мав доводити свої вимоги, але належних доказів не надав.
 
В частині незгоди з додатковим рішенням посилається на те, що позивач не звертався до суду із заявою про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення та не повідомляв про поважні причини, які перешкоджали поданню доказів їх понесення. 
 
Заява про ухвалення додаткового рішення подана на шостий день після ухвалення рішення та заявником не надано належних доказів про фактичне понесення витрат. 
 
Вказує, що додаткова угода до договору про надання правової допомоги датована 16 вересня 2019 року, містить посилання на номер цієї справи, проте позов фактично подано 26 вересня 2019 року і відповідно справі не міг бути присвоєний номер.
 
Зазначає, що відповідно до умов додаткової угоди прибуття адвоката у судове засідання, що не відбулося, оплачується в розмірі 1500 грн. У справі відбулось лише 3 судові засіданні, інші або відкладались або у них оголошувалась перерва, разом з тим в акті приймання-передачі наданих послуг зазначено про участь у 12 судових засіданнях, що відбулись, на загальну суму 36000 грн.
 
Розмір витрат на правничу допомогу уважає неспівмірним із складністю справи.
 
Представником позивача адвокатом Ковезою А.І. подано відзив на апеляційну скаргу. Посилається на те, що метою укладення оспорюваного договору є інтереси боржника задля  уникнення звернення стягнення на майно в інтересах кредитора. Рішення суду уважає законним, а доводи скарги безпідставними. Додаткове рішення про розподіл судових витрат також уважає законним та обґрунтованим.
 
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат  Чаюн В.В. доводи апеляційної скарги підтримав.
 
Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Ковеза А.І. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвалених судом першої інстанції рішень.
 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
 
Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.
 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених по справі судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Згідно постанови Київського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року у справі №754/2450/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голій Людмила Ігорівна, приватний нотаріус Київського нотаріального округу Донченко Олена Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Тетяна Василівна про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними убачаються такі фактичні обставини.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 вересня 2014 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 25 жовтня 2011 року у розмірі 568620 грн. та судові витрати. На виконання судового рішення виданий виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем 28 травня 2015 року відкрито виконавче провадження.
Постановою головного державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м.Києві Черухи О.М. від 08 червня 2015 року накладено арешт на все майно ОСОБА_6 у межах суми звернення стягнення 572 274 грн.
09 червня 2015 року державним реєстратором зареєстровано обтяження нерухомого майна належного ОСОБА_6 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 15 червня 2015 року, 04 червня 2015 року обтяження (арешт) на квартиру АДРЕСА_2 було припинено із зазначенням вчинення такої дії приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донченко О.О. на підставі ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 02 червня 2015 року у справі №478/1898/15-ц.
За повідомленням Деснянського районного суду міста Києва справа №478/1898/15-ц в провадження суду не надходила і судом не розглядалась, а ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 02 червня 2015 року не постановлялась.
04 червня 2015 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І.
Право власності ОСОБА_5 зареєстровано у встановленому законом порядку.
08 червня 2016 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .
 
Постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року у справі 754/2450/18 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким визнано недійсними:
-       договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 04 червня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ; 
-       договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 08 червня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
 
Постановою Верховного суду від 14 липня 2020 року вказана постанова Київського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року у справі 754/2450/18 залишена без змін.
 
Установлено також, що 20 червня 2019 року між дарувальником ОСОБА_4 та обдарованою ОСОБА_1 укладено договір дарування зазначеної квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. та зареєстрованого в реєстрі за №563.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії ОСОБА_4 та ОСОБА_1 під час його укладання договору були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, натомість в таких діях убачається умисел між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов`язань, шляхом звернення стягнення на це майно. При цьому, ОСОБА_4 брала участь у розгляді справи щодо оспорювання правочинів, які постановою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року визнано недійсними, а укладення нею 20 червня 2019 року договору дарування є продовженням послідовних дій, направлених на ухилення від виконання боржником зобов`язань, та без наміру створення правових наслідків.
 
Ухвалюючи додаткове рішення про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що такі підставні, проте їх розмір неспівмірний зі складністю справи. Суд відхилив вимоги про стягнення 30000 грн. гонорару успіху.
 
Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Статтею  202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним необхідним є встановлення наявність умислу в усіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, такий правочин є недійсним.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
 
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду і знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем вчиняється з метою приховання цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу. Отже, це свідчить, що правова мета правочину є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок про те, що особа, якій належить право вимоги вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
 
Зібраними у справі доказами підтверджується заінтересованість стягувача у тому, щоб майновий стан боржника дозволяв виконати грошове зобов`язання.
 
Відповідно до обставин цієї справи правочин між  ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений за обставин, коли родині боржника відомо про наявність у нього грошових зобов`язань, наявність судового провадження, в якому оспорювались попередні правочини, а особи, які укладали правочин могли і повинні були передбачати наслідки недійсності правочину. Учасники справи у судовому провадженні №754/2450/18 перебувають у родинних зв`язках, зокрема ОСОБА_5 є братом боржника ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відповідно дочкою та дружиною останнього.
 
Окрім того, станом на момент укладення всіх оспорюваних договорів квартира перебувала під законним обтяженням і не могла виступати об`єктом угод з її відчуження.
 
З огляду на наведене вище, є безпідставними та відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не доведено наявності порушеного права та не надано доказів наявності  ознак фіктивності правочину.
 
Справа містить достатні та належні докази, які дають можливість установити та надати оцінку правовідносинам сторін.
 
Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.
 
В частині доводів скарги щодо додаткового рішення, апеляційний суд виходить з наступного.
 
            Згідно із статтею 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.
 
            Згідно із статтею 134 ЦПК України:
1. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
2. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
3. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
4. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
 
            Згідно із статтею 137 ЦПК України:
1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
Статтею 246 ЦПК України визначено наступне:
1. Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
2. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
3. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
 
Відповідно до зазначених вимог процесуального закону для відшкодування судових витрат заявник має дотриматися такого алгоритму та вчинити наступні процесуальні дії:
1)   з першою заявою по суті справи зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат;
2)   подати докази про витрати до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду;
3)   якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
 
       У своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015 р., "Гімадуліна та інші проти України" від 10.12.2009 р., "Двойних проти України" від 12.10.2006 р., "Меріт проти України" від 30.03.2004 р., "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 р. ЄСПЛ указував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. 
 
       При визначенні суми відшкодування слід виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
 
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
       У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
 
Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 зазначив, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
 
У цій справі установлено, що в інтересах позивача діяв адвокат Ковеза А.І. згідно із укладеним договором про надання правової допомоги від 14 травня 2014 року та на підставі ордеру від 14 травня 2014 року.
 
В позовній заяві зазначено про  орієнтовний розрахунок судових витрат, що складається із:
-       судового збору за подання позову - 7896 грн;
-       судового збору за подання заяви про забезпечення позову - 384,20 грн;
-       банківських послуг з оплати судового збору - 78,97 грн та 20 грн;
-       правничої допомоги - 50000 грн.
 
Матеріали справи містять письмову заяву представника позивача про те, що він має намір подати докази понесення судових витрат протягом визначених цивільним процесуальним кодексом строки.
 
Заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення надіслана 26 липня 2021 року разом із доказами про її направлення учасникам справи.
 
Відповідно до статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
Рішення у справі ухвалено 21 липня 2021 року, процесуальні строки для подання доказів про понесені судові витратив розпочались наступного дня та останнім днем є 26 липня 2021 року.
 
Із викладеного убачається, що заявник дотримався порядку подання доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу та здійснив це у відведені строки. З огляду на викладене відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються.
 
Разом із заявою про ухвалення додаткового рішення заявник надав додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 14 травня 2014 року. Умови договору містять посилання на унікальний номер цієї цивільної справи.
 
Позовна заява подана до суду 26 вересня 2019 року та згідно із протоколом автоматичного розподіл судової справи між суддями розподіл справи відбувся 26 вересня 2019 року. Разом з тим,  відповідні твердження апеляційної скарги не дають підстав уважати про недійсність додаткової угоди, відтак такі доводи скаржника колегією суддів відхиляються.
 
Умовами додаткової угоди визначено такі послуги адвоката та їх вартість:
1.        Підготовка, складання, оформлення, подання до суду позовної заяви - 7000 грн;
2.        Ознайомлення і вивчення відзиву на позовну заяву - 5000,00 грн;
3.        Підготовка, складання та оформлення процесуальних документів по суті справі, у тому числі відповідь на надані іншими учасниками справи заяви/клопотання/пояснення (включаючи направлення суду, якщо вони подаються електронними засобами зв`язку) - 7000,00 грн за одинпроцесуальний документ;
4.        Ознайомленім та вивчення документів, що надходитимуть від інших учасників справи - 2 000 грн за один процесуальний документ;
5.        Підготовка, складання та оформлення клопотань та інших документів з процесуальних питань справі (включаючи їх направлення суду, якщо вони подаються електронними засобами зв`язку 1000 грн за один процесуальний документ;
6.        Підготовка, складання, оформлення та направлення адвокатського запиту - 1000 грн за один запит;
7.        Підготовка, складання, оформлення та направлення замовлення на експертне дослідження (судову експертизу) - 2000 грн за одне замовлення;
8.        Участь у судовому засіданні - 3000 грн за одне судове засідання;
9.        Прибуття у судове засідання, яке не відбулося з будь-яких причин - 1500 грн за одне судове засідання;
10.    Надіслання суду та/або учасникам справи документів у справі засобами поштового зв`язку - 500 грн за поштову розсилку одного процесуального документу;
11.    Гонорар успіху - у разі задоволення позову повністю - 30000 грн; у разі часткового задоволення позову - пропорційно розміру позовних вимог.
 
Відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг від 25 липня 2021 року надано наступні послуги:
-            Отримання інформації з реєстру прав на нерухоме майно - 2000 грн;
-            Підготовка, складання, оформлення, подання заяви про забезпечення позову - 7000,00 грн;
-            Отримання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року про забезпечення позову, подання ухвали до реєстраційної служби, забезпечення позову, отримання інформаційної довідки про забезпечення - 5000 грн;
-            Підготовка, складання, оформлення, подання позовної заяви - 7000 грн;
-            Підготовка, складання та оформлення клопотання про поновлення провадження у справі - 3000 грн;
-            Участь у судових засіданнях 05 грудня 2019 року, 11 лютого, 03 квітня, 27 травня, 22 вересня, 14 грудня 2020 року, 10 лютого, 31 березня, 26 квітня, 31 травня, 12 липня, 21 липня 2021 року - кожне по 3000 грн;
-            Гонорар успіху - 30000 грн.
 
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції надав оцінку понесеним витратам, дійшов висновку про їх неспівмірність порівняно із складністю справи, фактичним затраченим часом по відношенню до реального, а також урахував їх розумність і заперечення відповідача. При цьому також відхилив вимоги про стягнення гонорару успіху.
 
Апеляційний суд уважає, що додаткове рішення суду є законним, висновки суду першої інстанції гранично повні, відповідають вимогам закону та справедливості, судом ураховано надані послуги адвоката та законну їх оплатність, яка має бути компенсована стороною, не на користь якої ухвалено рішення, а визначений розмір відповідає обсягу та  характеру виконаної роботи.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року та додаткове рішення від 06 серпня 2021 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга па постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 1 лютого 2022 року. 

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

                                                                                               В.В. Соколова