КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
08 лютого 2022 року
 
м. Київ
 
справа №756/13772/20
 
провадження № 22-ц/824/2692/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф. 
за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.
 
учасники справи:
 
скаржник - ОСОБА_1 
заінтересовані особи - старший державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства управління  Міністерства юстиції Джулай Юлія Юріївна, ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 
 
на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року у складі судді  Коваль О.А.
 
у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Джулай Юлії Юріївни, заінтересована особа ОСОБА_2 ,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив визнати неправомірними та скасувати оскаржувані рішення у виконавчому провадженні ВП №35504601, а саме: постанову про поновлення вчинення виконавчих дій від 20 липня 2020 року; постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від              20 липня 2020 року;  постанову про розшук майна боржника від 20 липня 2020 року; постанову про арешт майна боржника від 20 липня 2020 року; постанову про арешт коштів боржника від 20 липня 2020 року; зобов`язати старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Джулай Ю.Ю. усунути порушення та закінчити виконавче провадження у відповідності до вимог п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII та п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону від 21.04.1999 року № 606-ХІV, тобто у зв`язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.
В обґрунтування скарги зазначав, що 20 жовтня 2020 року скаржник дізнався, що у виконавчому провадженні ВП № 35504601 було поновлено вчинення виконавчих дій, в результаті чого було накладено арешт на рахунки та на майно скаржника. 
Вказував, що постанову про зупинення виконавчого провадження було прийнято                10 липня 2013 року у зв`язку з тим, що транспортний засіб боржника оголошено у розшук. 
Стверджував, що розшуку транспортного засобу оголошено не було та не відбувалось. Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV втратив чинність. Чинною є редакція Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ, згідно якого зупинення виконавчого провадження у разі оголошення розшуку боржника-фізичної особи, транспортних засобів боржника або розшуку дитини не передбачено. 
Уважав, що після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону, а тому ВП № 35504601 мало би бути закінчено у зв`язку із закінченням строку, передбаченого для відповідного виду стягнення.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 вересня  2021 року скаргу залишено без задоволення.
Не погоджуючись з указаною ухвалою, 22 листопада 2021 року представник  скаржника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та задовольнити подану ним скаргу у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також допущено під час розгляду справи порушення процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Зауважує, що зупинення виконавчого провадження згідно пункту 4 частини першої статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21 квітня 1999 року у разі оголошення розшуку боржника - фізичної особи, транспортних засобів боржника або розшуку дитини не зупиняло строк здійснення виконавчого провадження.
Уважає, що у зв`язку з набранням чинності нового закону та втрачанням підстав, визначених законом від 21 квітня 1999 року №606-ХІV, відсутні підстави для поновлення вчинення виконавчих дій Оболонським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Наполягає на тому, що ВП №35504601 мало би бути закінчено у зв`язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані ОСОБА_1 постанови державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві прийнято згідно відповідного Закону в редакції, яка була чинна на день відповідного процесуального рішення та відповідає перехідним положенням до Закону України «Про виконавче провадження».
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Науменко К.В. від 10 липня 2013 року зупинено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2608/291/12 від 30 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 155 155,01 грн у зв`язку з оголошенням у розшук транспортного засобу боржника у рамках виконавчого провадження, яке було відкрите на підставі виконавчого листа, виданого Святошинським районним судом м. Києва, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2012 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2012 року.
У подальшому постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у              м. Києві Джулай Ю.Ю. від 20 липня 2020 року поновлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2608/291/12 від 30 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 155 155,01 грн.
Також 20 липня 2020 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у                    м. Києві Джулай Ю.Ю. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про розшук майна боржника та про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника.
Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби визначений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Матеріалами справи встановлено, що вчинення виконавчихдій було розпочато під час дії Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21 квітня 1999 року.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час вчинення виконавчої дії Документ 606-XIV), виконавче провадження може бути зупинено у разі оголошення розшуку боржника - фізичної особи, транспортних засобів боржника або розшуку дитини.
За змістом частин другої та пятої статті 39 вищевказаного закону виконавче провадження зупиняється у випадках, передбачених пунктами 3, 4, 6-10 і 12-14 частини першої статті 37 цього Закону, пунктами 2-5 частини першої статті 38 цього Закону, - до закінчення строку дії зазначених обставин
Після усунення обставин, які стали підставою для зупинення виконавчого провадження, державний виконавець протягом трьох днів з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний своєю постановою поновити виконавче провадження за власною ініціативою або за заявою стягувача. Копії постанови надсилаються сторонам у триденний строк.
Згідно пункту 7 Прикінцевих та Перехідних положень Закону україни «Про виконавче провадження» в редакції від 02 червня 2016 року, на підставі якого втратив чинність Закон » №606-XIV від 21 квітня 1999 року, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Таким чином, зважаючи на те, що виконавчі дії за виконавчим провадженням ВП №35504601 були розпочаті до набуття чинності Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02 червня 2016 року), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вказані постанови державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві прийнято згідно відповідного Закону в редакції, яка була чинна на день відповідного процесуального рішення та відповідає перехідним положенням до Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому, постанови державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Джулай Ю.Ю. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, про розшук майна боржника та про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника відповідають нормам ЗУ «Про виконавче провадження» відповідної редакції цього закону, зокрема ст. ст. 36, 56, 68, 69, 70. 
Таким чином, виходячи з системного тлумачення положень Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на час відкриття провадження, та беручи до уваги пункт 7 Прикінцевих та Перехідних положень Закону україни «Про виконавче провадження» в редакції від 02 червня 2016 року, у державного виконавця були всі законні підстави для поновлення 20 липня 2020 року виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2608/291/12 від 30 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 155 155,01 грн.
Отже, підстави, за яких скаржник просить скасувати вказані постанови, відсутні.
Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції обґрунтованого висновку дійшов про відсутність підстав для задоволення поданої  ОСОБА_1 скарги за наведених останнім обставин.
З огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи та подані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку та правильно застосувавши норми матеріального права вірно вирішив, що скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню частково.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.
Ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «08» лютого 2022 року.

 
Головуючий                                                                          В.А. Кравець

Судді                                                                                      О.В. Желепа

                                                                                                О.Ф. Мазурик