Постанова                                                   
іменем України
15 лютого 2022року
м. Київ
справа № 930/733/20
провадження № 51-4116км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисників
(в режимі відеоконференції)      ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
прокурора                                       ОСОБА_7 ,
розглянув касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_8 – ОСОБА_5 , захисника засудженого ОСОБА_9 - ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 червня 2021 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020020240000045 від 31 січня 2020 року,  за обвинуваченням 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженця с. Карбівське Вінницької області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого,
та
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, уродженця смт. Нартекяй Литовської республіки, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 Кримінального кодексу України (далі — КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 12 квітня 2021 року засуджено:
- ОСОБА_9 за частиною 3 статті 186 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців. На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_9 зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення, а саме час з моменту затримання та перебування під вартою з 31 січня 2020 року. Міру запобіжного заходу, а саме взяття під варту, ОСОБА_9 залишено без зміни до вступу вироку в законну силу. Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 31 січня 2020 року.
- ОСОБА_8 засуджено за частиною 3 статті 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_8 ухвалено зарахувати строк покарання попереднє ув`язнення, а саме час з моменту затримання та перебування під вартою з 31 січня 2020 року. Міру запобіжного заходу, а саме взяття під варту ОСОБА_8 залишено без зміни до вступу вироку в законну силу. Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 31 січня 2020 року.
Як установлено судом та детально викладено у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнано винуватими та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин. 
ОСОБА_9 , будучи засудженим Немирівським районним судом за частиною  3 статті  185 КК, звільнившись 07 грудня 2018 року з виправної колонії, у зв`язку із відбуттям строку покарання, за що судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена, на шлях виправлення не став та вчинив новий умисний злочин проти власності.
Так, 31 січня 2020 року о 04:30 ОСОБА_9 попередньо домовившись з
ОСОБА_8 про вчинення таємного злочину проти власності, з проникненням у житло, прийшли до домоволодіння, яке належить ОСОБА_10 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реалізовуючи спільний, обумовлений раніше, злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, діючи разом з ОСОБА_8 , проникли на територію вказаного домогосподарства.
У подальшому, ОСОБА_8 , діючи разом із ОСОБА_9 , продовжуючи виконувати спільний злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням у житло, проникли до вказаного будинку. Перебуваючи в будинку, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 із кишені куртки ОСОБА_11 , яка висіла на вішалці у коридорі, викрали грошові кошти у розмірі 120 грн. Після чого, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 проникли до спальної кімнати, де в цей час спав ОСОБА_11 , звідки ОСОБА_9 викрав мобільний телефон
ОСОБА_11 марки «Xiaomi» моделі «Redmi 7 2/16GB CometBlue», вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи, становить 2570,40 грн, а ОСОБА_8 пройшов до наступної спальної кімнати, де в цей час спав ОСОБА_12 , звідки ОСОБА_8 викрав шкіряну сумку ОСОБА_11 , в якій знаходився мобільний телефон ОСОБА_12 марки «Nokia» моделі «215», вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи, становить 208 грн.
Покидаючи спальну кімнату, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 випадково розбудили
ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , які підвівшись з ліжка, розуміючи, що в будинку знаходяться сторонні особи, розпочали переслідувати ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з метою затримання останніх.
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 розуміючи, що їх таємні злочинні дії виявленні сторонніми особами, а злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна не доведений до кінця, усвідомлюючи, що продовження своїх злочинних дій переросте у відкрите викрадення чужого майна, не реагуючи на зауваження ОСОБА_11 та ОСОБА_13 щодо припинення протиправних дій, бажаючи все одно заволодіти викраденим майном та зникнути з місця вчинення злочину, покинули даний житловий будинок, а викраденим розпорядилися на власний розсуд.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 червня 2021 року вказаний вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_8 – ОСОБА_5 ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що, на його переконання, потягло за собою залишення необґрунтованого та незаконного обвинувального вироку суду першої інстанції в силі, на підставі частини 1 статті 412, пунктів  1, 2 частини 1 статті 413, пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 438 КПК. 
Захисник вважає, що в ухвалі апеляційного суду щодо ОСОБА_8 не викладено належних мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при спростуванні доводів його апеляційної скарги у частині незаконності вироку суду першої інстанції щодо недостатності належних та допустимих доказів вини ОСОБА_8 за частиною З статті 186 КК.
Зокрема, захисник стверджує, що визнаючи винним   ОСОБА_8 , а також і ОСОБА_9 , за частиною 3 статті 186 КК, суд першої інстанції прийшов, на його думку, до хибного твердження, зазначаючи, що саме проникли вони до будинку з метою вчинення таємного викрадення чужого майна.
Крім того, зазначає, що потерпілі та свідок не вказували у своїх показах про домовленість ОСОБА_8 про скоєння грабежу чи крадіжки із будинку, а в самому будинку останній скоїв відкрите протиправне викрадення чужого майна. Разом з цим, захисник вважає можливим кваліфікувати дії ОСОБА_8 за частиною 1 статі 162 КК.
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_9 - ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. 
Вважає, що ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_9 є незаконною та підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що, на його переконання, потягнуло за собою залишення необґрунтованого та незаконного обвинувального вироку суду першої інстанції в силі, на підставі частини 1 статті 412, пунктів 1, 2 частини 1 статті 413, пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 438 КПК. 
Вважає невиконаними апеляційним судом вимог статті 419 КПК, оскільки ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_9 не містить достатніх та належних мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при спростуванні доводів його апеляційної скарги.
Зокрема, вважає хибними висновки апеляційного суду викладені в ухвалі апеляційного суду про правильність висновків суду першої інстанції щодо доказів досліджених судом при розгляді справи, їх узгодженості між собою, доведеності вини засуджених за частиною 3 статті 186 КК.
Стверджує, що суд першої інстанції зовсім не навів аргументів на спростування показів засуджених, які взагалі заперечували корисливий мотив в своїх діях. 
Вважає, що суд в описовій частині вироку не зазначає, якими конкретно доказами, наданими стороною обвинувачення, спростовуються їх показання, а проаналізувавши показання потерпілих та свідків, жоден із вказаних осіб не зазначає, що ОСОБА_14 попередньо домовився про скоєння грабежу чи крадіжки із будинку, а в самому будинку ОСОБА_9 скоїв відкрите протиправне викрадення чужого майна.
При цьому, вказує, що письмові докази також не доводять поза розумним сумнівом вину ОСОБА_9 в скоєнні грабежу.
Стверджує, що факт проникнення до будинку шляхом розбиття віконного скла за допомогою металевого лома, що супроводжується шумом розбиття скла, тривале перебування в будинку з метою відшукування та вживання їжі, спростовує доводи сторони обвинувачення про проникнення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за попередньою змовою з метою таємного викрадення майна та підтверджує покази ОСОБА_9 про намір прибути в приміщенні певний проміжок часу, так як з відділу поліції їх відпустили в період з 3 до 4 год ранку 31 січня 2020 року, тобто в зимовий період і доїхати додому в с. Нижча Кропивна у них не було можливості через відсутність транспорту.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисників, які підтримали касаційні скарги, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг, обговоривши доводи, наведених в касаційних скаргах, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на наступних підставах. 
Мотиви Суду
Відповідно до частини  2 статті 433 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Крім того, враховуючи вимоги пункту 1 частини 1 статті 425 КПК, в якій зазначено про право захисника подати касаційну скаргу у частині, що стосується інтересів засудженого, касаційний суд розглядає касаційній скарги захисника ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду лише в частині, що стосується засудженого ОСОБА_8 , а захисника ОСОБА_6 в частині, що стосується засудженого ОСОБА_9 .
Залишаючи незмінним вирок суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг сторони захисту, суд апеляційної інстанції виходив з того, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вірно кваліфіковані за частиною 3 статті 186 КК.
Апеляційний суд ствердив, що вході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , домовившись про проникнення до будинку одразу почали його оглядати з метою відшукування цінних речей, грошей, що свідчить про наявність корисливої мети при проникненні до будинку. В подальшому, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи виявлені потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , тримаючи при собі викрадені речі, свої протиправні дії не припинили та з метою доведення злочину до кінця, усвідомлюючи що їхні протиправні дії викриті сторонніми особами, бажаючи все одно заволодіти чужим майном з місця події зникли, а потерпілі у свою чергу усвідомлювали факт вчинення протиправного заволодіння їхнім майном та як бачили своє майно у засуджених.
Апеляційний суд вважав, що обставини відкритого викрадення майна потерпілих також підтверджується їх поясненнями, а у потерпілих немає підстав для   обмови засуджених, а їх показання повністю узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження.
Апеляційний суд не погодився в запропонованою стороною захисту версією подій – проникнення до будинку з метою зігрітись, вважаючи її як спосіб захисту, з метою уникнення ними відповідальності за скоєння більш тяжкого злочину, так як вона повністю спростовується доказами у кримінальному провадженні.
Такий висновок апеляційного суду відповідає встановленим обставинам за матеріалами кримінального провадження. 
Всупереч доводам захисників, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, ухвалюючи рішення, з дотриманням вимог статей 86, 87, 94 КПК зробив аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов по суті правильного висновку про те, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й належними доказами вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, передбаченого частиною 3 статті 186 КК.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, засуджені визнані винуватими за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною 3 статті 186 КК, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із проникненням у житло.
Пред`явлене обвинувачення частково визнано засудженими, а саме у відкритому викраденні чужого майна без проникнення  у будинок.
Всупереч таким показанням засуджених сторона обвинувачення підтвердила пред`явлене обвинувачення за частиною 3 статті 186 КК як показаннями потерпілих та свідків, які підтвердили встановлені обставини, так і письмовими доказами, а саме: протоколами пред`явлення особи для впізнання, огляду місця події, висновком експертизи, тощо. 
З вказаних доказів, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що засуджені проникли до житлового будинку за попередньою домовленістю, маючи корисливий умисел.
У суду апеляційної інстанції не було обґрунтованих підстав вважати, що засуджені проникли до будинку без попередньої домовленості між собою, а умисел на викрадення майна у них виник вже під час перебування у будинку.
Зміст та об`єм вказаних доказів сторона захисту в судах першої та апеляційної інстанціях у порядку статті 22 КПК не оспорювали та будь-яких доказів на спростування пред`явленого обвинувачення не надавали. 
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, відповідно до статті 91 КПК установив усі обставини для доведення пред`явленого обвинувачення засудженим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 поза розумним сумнівом.
Ухвала апеляційного суду у відповідності до вимог статті 419 КПК належним чином мотивована та обґрунтована.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг захисників засуджених. Відтак, ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою.
На підставі наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 червня 2021 року щодо засуджених ОСОБА_9 та  ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги їх захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                      ОСОБА_3