Номер провадження: 22-ц/813/1471/21 
Номер справи місцевого суду: 495/4454/13-ц
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Гарбуз В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна, що є у спільній власності подружжя і визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви.
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл майна, що є у спільній власності подружжя і визнання права власності.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 вересня 1997 року сторони уклали шлюб, який на підставі рішення суду від 29.05.2013 року був розірваний. Від шлюбу мають спільну повнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період перебування у зареєстрованому шлюбі, тобто починаючи з 14.09.1997 року до розірвання шлюбу позивачка та відповідач, за спільні кошти подружжя, та спільною працею набули майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею – 36,7 кв.м., житловою площею – 17,6 кв.м., підсобна площа – 15,5 кв.м. з гаражем та підвалом; Ѕ частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею - 51,5 кв.м., житловою площею - 28, 6 кв.м., підсобна площа 22, 9 кв.м.; житловий будинок АДРЕСА_3 , автомобіль «ВАЗ-21421», зеленого кольору, 1985 року випуску, державний знак НОМЕР_1 . Крім того, за спільні кошти подружжя та спільною працею сім`ї було здійснено добудови та прибудови до будинку АДРЕСА_3 , загальною площею - 62,1 кв.м., житловою площею - 30, 6 кв.м., який розташований на земельній ділянці 2300 кв.м., який був отриманий відповідачем за договором дарування від 15.12.2009 року. Також, починаючи з 2009 року за спільні кошти подружжя та спільною працею сім`ї в будинку АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці 2300 кв.м. було побудовано: прибудова до будинку літ. А; склад; приміщення - холодильнику; сарай. На протязі 2005-2010 років за спільні кошти подружжя та спільною працею сім`ї сторонами по справі було придбано наступне нерухоме майно на загальну суму 100 900,00 грн., а саме: стиральна машина LG вартістю 3000 грн., душова кабіна вартістю 8800 грн., кондиціонер потужністю 18 кубів вартістю 3000 грн., холодильник дводверний LG вартістю 8 800 грн.; телевізор Samsung плазмовий 42 дюйми вартістю 8000 грн., домашній кінотеатр вартістю 3000 грн., кухонні меблі довжиною 9 мерів вартістю 6000,00 грн., газова плита Kaiser вартістю 6 000 грн., м`який куток, який складається з дивану та 2 крісел вартістю 8000 грн., ліжко дитяче двоярусне вартістю 3000 грн., стіл комп`ютерний кольору горіх вартістю 2000 грн., ліжко двоспальне вартістю 4000 грн., спальний гарнітур, який складається з 2 чотирьохдверних шаф, 2 комодів і туалетного столика вартістю 5000 грн., стіл дерев`яний різний довжиною 2,4 м. і 6 стільців вартістю 4000 грн., стінку-гірка вартістю 8500 грн. Також, на протязі 2012-2013 років сторонами було вирощено поголів`я свиней - 22 свиноматки вагою 150 кг; 7 свиней вагою 120 кг; 60 свиней вагою 90-100 кг; 100 свиней вагою 40-60 кг; 40 свиней вагою 20-25 кг.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна, що є у спільній власності подружжя і визнання права власності задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 . Визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки «ВАЗ-2121», зеленого кольору, 1985 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , який був зареєстрований за ОСОБА_3 18.12.2003 року. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги повністю задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблені помилкові висновки.

Відзив на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Сповіщення сторін.
У судове засідання, призначене на 16 грудня 2021 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи
15 грудня 2021 року до Одеського апеляційного суду від адвоката Лещенка А.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлено 28 грудня 2021 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Вимоги ч. 1 ст. 69 СК України регламентують, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Згідно із ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
На підставі матеріалів справи встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 14 вересня 1997 року у виконавчому комітеті Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №28, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 . Від шлюбу сторони мають спільну повнолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 травня 2013 року у справі №495/3439/13-ц шлюб між сторонами по справі розірвано.
Домовленості про поділ майна сторони не дійшли, шлюбного договору, яким би були визначені частки майна подружжя при розірванні шлюбу сторони не укладали, у зв`язку з тим, що між подружжям не досягнуто домовленості про поділ майна, позивачка звернулась до суду з даним позовом. 

Щодо визнання права спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що згідно із свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 1997 року відповідачу ОСОБА_3 та його батькові ОСОБА_8 належало по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 . 
13 вересня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 у Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини №5 у будинку АДРЕСА_4 .
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 березня 2010 року вказаний договір був визнаний дійсним, та за ОСОБА_3 було визнано право власності на 1/2 частину вказаної квартири. 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2014 року вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін. 
Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 липня 2014 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 березня 2010 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2014 року були скасовані, справа направлена до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року у справі №495/6282/14-ц позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності була залишена без розгляду.
ІНФОРМАЦІЯ_3 батько відповідача - ОСОБА_8 помер. Відповідач ОСОБА_3 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом про вступ у спадщину після смерті свого батька на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені, за ним було визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року вказане рішення було скасовано. 
Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2016 року скасовані, справа передана до суду першої інстанції на новий розгляд. 
На даний час провадження по цій справі зупинено до набрання законної сили ухвалою або рішенням по цій справі про поділ спільного майна подружжя, тобто рішення по справі про вступ у спадщину ОСОБА_3 на момент розгляду справи не винесено.
Таким чином, ОСОБА_3 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 червня 1997 року (тобто право власності набуто до вступу у шлюб), власником іншої 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 до шлюбу станом на час розгляду даної справи є батько відповідача – ОСОБА_8 . 
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача в частині визнання права спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 дійсно задоволенню не підлягали.

Щодо визнання за ОСОБА_1 , права власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно із нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири серії ВАС № 519555 від 22.01.2003 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продали, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 купили квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках. 
Тобто, ця квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Суд першої інстанції правильно прийняв до уваги, що позивач та відповідач вже є власниками цієї квартири у рівних частках. А визнання права власності за ОСОБА_2 ще на 1/2 частину часину цієї квартири, тобто на всю квартиру АДРЕСА_1 , суперечитиме вимогам статті 70 СК України.

Щодо визнання за позивачем права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 .
Згідно із Витягу про державну реєстрацію прав, даний житловий будинок на підставі рішення суду від 15 листопада 2010 року, був зареєстрований за ОСОБА_3 , тобто є спільним сумісним майном подружжя. 
У судовому засіданні у суді першої інстанції представник відповідача позовні вимоги в цій частині визнав частково та пояснив, що не заперечує щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину цього будинку.
Відповідно до ч. 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в цій частині позовних вимог, визнавши за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 .

Щодо визнання спільною сумісною власністю самовільні будівлі та споруди.
З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_4 належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 15 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Базан Т.П., за реєстровий в реєстрі за №2928.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. 
Таким чином, будинок АДРЕСА_4 є особистою власністю відповідача ОСОБА_3 .
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з`ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.49 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Однак, позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, хто, за які кошти, що саме і коли прибудовував до АДРЕСА_4 . 
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з їх недоведеністю.
Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що доказів надання коштів на здійснення прибудови/добудови стороною позивача не надано. Крім того, дозвіл на здійснення робіт щодо прибудови/добудови будинку був наданий органами місцевого самоврядування ОСОБА_8 , який є батьком відповідача ОСОБА_3 .

Щодо визнання права власності та витребування переліку майна від ОСОБА_3 .
Об`єктом поділу виступають: холодильник двухдверний LG, вартістю 8800 грн., телевізор Самсунг, вартістю 8000 грн., кухонні меблі, довжиною 9 метрів, вартістю 6000 грн., газова плита Кайзер, вартістю 6000 грн., кондиціонер, вартістю 3000 грн., стінка-горка, вартістю 8500 грн., м`який куток, який складається з дивану та 2-х крісел, вартістю 8000 грн.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів (квитанції, чеки) на підтвердження факту того, ким, коли та за яку суму було придбано вказане майно, що, у відповідності до вимог статті 81 ЦПК України, позбавляє суд можливості визначити правові підстави набуття вказаного майна, і відповідно, прийняти рішення по суті цих позовних вимог, тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині з підстав недоведеності.

Щодо визнання спільною сумісною власністю автомобіль марки «Ніва», зеленого кольору1981 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Судом першої інстанції правильно зазначено, що згідно із відповіддю Центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів Управління Державтоінспекції Головного управління МВС України в Одеській області №7/4-1500 від 29.10.2013 року, автомобіль марки «ВАЗ -2121», зеленого кольору, 1985 року випуску, державний номер НОМЕР_3 був зареєстрований 18.12.2003 року за ОСОБА_3 , 03.07.2013 року даний автомобіль був знятий з обліку для реалізації. Таким чином, приймаючи до уваги положення статті 60 СК України, позовні вимоги позивачки в частині визнання цього автомобілю об`єктом права спільної сумісної власності є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивачки щодо стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації частки автомобілю, то суд зазначає наступне.
Відповідно до частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Згідно з частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Зважаючи на приписи статті 71 СК України, якщо один з подружжя не вчинив дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Верховний Суд України, у постанові від 07.06.2017 у справі №6-2670цс16, зазначив, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).
Зважаючи на приписи статті 71 СК України, якщо один з подружжя не вчинив дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Оскільки, як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, ОСОБА_3 не погоджується на стягнення з нього грошової компенсації, жоден з подружжя не вчинив дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо визнати за позивачем право власності на поголів`я свиней та витребування їх від ОСОБА_3 .
З позовної заяви вбачається, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 було придбано 11 свиноматок вагою 150 кг; 3 свині вагою 120 кг; 30 свиней вагою 90-100 кг; 50 свиней вагою 40-60 кг; 20 свиней вагою 20-25 кг, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 ;та витребувати від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , свиней, а саме: 11 свиноматок вагою 150 кг; 3 свині вагою 120 кг; 30 свиней вагою 90-100 кг; 50 свиней вагою 40-60 кг; 20 свиней вагою 20-25 кг. які знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , а у разі неможливості витребування свиней стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , ринкову вартість свиней, а саме: 11 свиноматок вагою 150 кг; 3 свині вагою 120 кг; 30 свиней вагою 90-100 кг; 50 свиней вагою 40-60 кг; 20 свиней вагою 20-25 кг, які незаконно відчужені ОСОБА_3 .
Однак, позивачем ОСОБА_2 , всупереч вимогам статті 81 СК України, не надано ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, хто, за які грошові кошти та коли придбав поголів`я свиней, що позбавляє суд можливості вирішити по суті позовні вимоги позивачки в цій частині, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно відмовив позивачу у задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судове рішення виготовлено 28 грудня 2021 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк