УХВАЛА

06 січня 2022 року 
м. Київ
справа № 420/6267/19
адміністративне провадження № К/9901/47457/21  
Суддя Верховного Суду  у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В.Е., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/6267/19 за позовом ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду, третя особа Державна судова адміністрація України, про зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського окружного адміністративного суду, в якому просив зобов`язати здійснити перерахунок та виплату суддівської винагороди з 01 січня 2017 року відповідно до приписів статті  135  та пункту 24 розділу  XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня  2016 року № 1402-VIII, з урахуванням раніше виплачених сум; встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.
18 грудня 2019 року рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду позов задоволено.
Зобов`язано Одеський окружний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 , судді Одеського окружного адміністративного суду, суддівської винагороди з 01 січня 2017 року відповідно до вимог статті  135  та пункту 24  розділу  XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня  2016 року № 1402-VIII, з урахуванням раніше виплачених сум.
У встановлені судового контролю за виконанням рішення - відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року скасовано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду, третя особа Державна судова адміністрація України, про зобов`язання вчинити певні дії, та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.
На вказану постанову суду апеляційної інстанції позивачем подано касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою від 30 листопада 2021 року касаційну скаргу в частині оскарження постанови суду апеляційної інстанції, повернуто скаржнику у зв`язку із відсутністю підстав касаційного оскарження.
24 грудня 2021 року касаційна скарга ОСОБА_1 повторно надійшла до Верховного Суду.
За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Згідно з частиною 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Так, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги установлено, що вона  містить посилання на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження, а саме - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Скаржником зазначено, що суд апеляційної інстанції при винесенні оскаржуваної постанови не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 вересня 2021 року у справі № 240/722/20, щодо застосування статті 48 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, які передбачають, що при прийнятті закону про Державний бюджет України мають бути дотримані принципи соціальної, правової держави, верховенства права, забезпечена соціальна стабільність, а також збережені пільги, компенсації і гарантії, заробітна плата та пенсії для забезпечення права кожного на достатній життєвий рівень.
За твердженням скаржника, судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови мали бути застосовані норми права, викладені в постанові Верховного Суду у справі № 240/722/20 щодо застосування положень Бюджетного кодексу України, спеціальних норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Конституції України та рішень Конституційного Суду України.
Проаналізувавши вказану вище постанову Верховного Суду, слід зазначити, що правовідносини між даною справою та вказаною справою не є подібними, оскільки правовідносини у справі № 240/722/20 виникли із приводу відмови у виплаті судді допомоги на оздоровлення, а правове питання, яке вирішувалось у даній справі зводилось до наявності (відсутності) у судді права на отримання допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки за різні періоди (роки) роботи декілька разів протягом одного бюджетного (календарного) року, з одного боку, та наявності або відсутності у відповідачів (розпорядників бюджетних коштів) обов`язків здійснити виплату цієї допомоги більше одного разу протягом зазначеного року, з іншого боку.
При цьому, зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що відмова у задоволенні позовних вимог грунтується на відсутності у відповідача правових підстав для виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 01 січня 2017 року по 01 січня 2020 року відповідно до п. 24 розділу ХІІ Закону №1402-VІІІ, оскільки останній не пройшов кваліфікаційне оцінювання і суддівська винагорода для таких суддів визначена відповідно до п. 23 розділу ХІІ Закону №1402-VІІІ.
Також, скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції при винесенні рішення у цій справі не враховано правову позицію Верховного Суду від 27 вересня 2021 року у справі №580/585/21 стосовно правової природи довічного грошового утримання судді, яка є аналогічною правовій природі суддівської винагороди працюючого судді, щодо застосування положень пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які містили приписи щодо різного підходу до нарахування і отримання довічного грошового утримання судді у відставці в залежності від проходження ним кваліфікаційного оцінювання. 
Однак, як вбачається із оскаржуваного судового рішення, вказана позивачем стаття не застосовувалась судом апеляційної інстанції. Натомість, застосуванню підлягала норма п. 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки позивачем не було пройдено кваліфікаційного оцінювання судді. 
А тому посилання скаржника щодо дискримінації в оплаті судді є безпідставною, оскільки нарахування здійснювалось на підставі чинного на той час Закону. Після внесення змін до вищезазначеного Закону, нарахування суддівської винагороди здійснювалось на підставі статті  135  та пункту 24 розділу  XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня  2016 року № 1402-VIII.
Разом з тим, постанова суду апеляційної інстанції прийнята з урахуванням висновків Верховного Суду у зразковій справі №200/9195/19-а від 11.03.2020 року, яка переглянута Великою Палатою Верховного Суду 04 листопада 2020 року.
Наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також, позивач посилається на пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України, та зазначає пункт 1 частини другої статті 353 КАС України, відповідно до якого підставою є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржнику касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Однак, у випадку посилання на пункт 1 ч. 2 статті 353 КАС України, вона має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення та за умови обґрунтованості такої підстави.
Крім того, скаржник зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 353 КАС України - порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду. В обгрунтування, скаржник зазначає, що після відводу суддів у справі, у порушення статті 300 КАС України справу прийнято до свого провадження іншим складом суду, який прийняв справу до свого провадження. У подальшому, ухвалою було виправлено описку, допущену в ухвалі 11.03.2020 року про прийняття справи до свого провадження. Скаржником вказані процесуальні дії розцінюються як порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Однак, таке твердження позивача є безпідставним, оскільки заяви про відвід суддів були обгрунтованими, та поданими у відповідності до норм КАС України. Разом з тим, відкриття провадження у справі іншим визначеним складом суду та подальші процесуальні дії здійснювались у порядку, передбаченому нормами КАС України. 
Наведене обґрунтування підстав звернення до Верховного Суду із касаційною скаргою не є достатнім у розумінні пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Крім того, ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2021 року визнано неприйнятними доводи скаржника щодо посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України, в обгрунтування підстави касаційного оскарження.
Зміст касаційної скарги зводиться до незгоди позивача із оскаржуваним судовим рішенням та обґрунтуванням такої незгоди відповідними посиланнями на нормативно-правові акти України, а також посиланням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
З урахуванням змін до   КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).
Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Враховуючи, що касаційна скарга підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини 5 статті 332 КАС України, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд не вирішує.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 44, 328, 330, 332 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/6267/19 за позовом ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду, третя особа Державна судова адміністрація України, про зобов`язання вчинити певні дії - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду                                                                         В. Е. Мацедонська