Справа № 158/1242/21 	Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К. 	
Провадження № 22-ц/802/143/22  Категорія: 44 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
01 березня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю: 
секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
представника позивача - Мозольської О. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування майном шляхом виселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2  на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 жовтня 2021 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , згоду на реєстрацію якого дала матір позивача ОСОБА_3 , яка померла у 2012 році, однак після смерті останньої відповідач не знявся із реєстрації і не виселився із належного позивачу будинку. 
Позивач вказує, що останнім часом ОСОБА_2 почав поводити себе неадекватно, заявляти, що будинок є його власністю, коли він приїжджав, то відповідач не допускав його до житла, не оплачував належним чином за комунальні послуги, за станом будинку не доглядав, тому між ними почали виникати конфлікти, позивач просив відповідача виселитися та звільнити будинок, однак ОСОБА_2 проігнорував такі вимоги власника. Зазначає, що на даний час він як власник будинку має намір здавати будинок в оренду, оскільки за станом здоров`я потребує додаткових джерел доходу, оскільки відповідач не сплачує кошти за проживання у будинку, користується комунальними послугами, однак їх не оплачує, не утримує будинок у належному стані. ОСОБА_1 вважає, що так як відповідач був зареєстрований та поселений у спірний будинок зі згоди колишнього власника, однак він не є членом сім`ї нинішнього власника, тому не має права надалі проживати у належному позивачу будинку.
У зв`язку з наведеним позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні ним права користування будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 з цього житлового будинку.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 жовтня 2021 року позов задоволено. Ухвалено виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 908 грн.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано доводів відповідача та правового висновку Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, згідно з яким, факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника цього нерухомого майна. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову, залишивши поза увагою те, що він фактично майже все життя проживав у спірному будинку із реєстрацією в ньому з 26 січня 2006 року. Крім того, в листопаді 2021 року у нього народилась дочка ОСОБА_4 , місце проживання якої також є у спірному житловому будинку, отже даний спір безпосередньо стосується права і малолітньої дитини на користування житлом. Покликається на те, що він як член попереднього власника житла був вселений у дане житло правомірно, з цим погодився і наступний власник, він відкрито і добросовісно користувався житлом, сплачував комунальні послуги та здійснював догляд за будинком та прибудинковою територією.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду даної справи через свого представника, про що є відповідні розписки в матеріалах справи, в судове засідання не з"явився, про причини своєї неявки суду не повідомляв. У зв"язку з цим колегія суддів ухвалила розгляд справи проводити у його відсутності.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що на підставі ст. 156 ЖК УРСР та ст. ст. 405, 391 ЦК України відповідач порушує право позивача на користування та розпорядження своїм майном.
З даним висновком суду колегія суддів не може погодитись у повній мірі з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником в цілому будинку АДРЕСА_1 . Зокрема з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15552155 від 10.08.2007 (а.с. 6) видно, що позивач набув у власність 31/100 частину спірного будинку за договором дарування від 26.06.2007 року, а з витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 182226336 від 24.09.2019 (а.с. 7-8) слідує, що він став власником решти 69/100 частин цього будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за вказаною адресою, що підтверджується паспортом громадянина України з 26.01.2006 (а.с. 25-26). Позивачем не заперечується факт правомірної реєстрації відповідача у спірному будинку.
Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області №497 від 17 червня 2021 року ОСОБА_2 перебував на обліку у Відділенні №2 м. Ківерці Управління соціального захисту населення Луцької РДА як одержувач компенсаційної виплати працездатній особі, що не працює і здійснює догляд за особою похилого віку, що досягла 80 річного віку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період з 07 квітня 2008 року по 30 листопада 2012 року (а.с.82).
За довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб № 2252 від 02.08.2021 р. встановлено, що у спірному житловому будинку зареєстровано 4 особи: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , дочки позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.169).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що на даний час йому на праві приватної власності належить даний житловий будинок, а відповідач є колишнім членом сім`ї співвласника, а тому, проживаючи в ньому, створює перешкоди у користуванні житлом власнику майна та порушує його право користування, володіння та розпорядження власним майном, перешкоджає іншим чином розпорядитися ним, а відтак, підлягає виселенню.
У даному випадку спір виник між власником будинку та колишнім членом сім`ї співвласника будинку з приводу користування вказаним житлом.
Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 156 ЖК Української РСР.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
У статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
За частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо зазначені особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини третя статті 64 ЖК УРСР).
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
       Отже, можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.
У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97, та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва N 1-7/2012) зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Право користування чужим майном (сервітут) передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна, в тому числі, квартири, будинку (статття 401 ЦК України).
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку (квартири), у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 13 листопада 2019 року у справі N 369/9908/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі N 309/1158/18, від 12 січня 2022 року у справі № 334/4599/20. 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkosv. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме, від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу
до житла ( рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Тобто, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Як встановлено зі змісту позовної заяви, апеляційної скарги та письмових і усних пояснень сторони позивача, відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірному приміщенні та проживав у ньому за згодою своєї бабусі - власниці будинку - з 2006 року, тобто з 16 років. 
Позивач ОСОБА_1 , будучи з 2007 року співвласником будинку, не заперечував щодо проживання у ньому відповідача, а після смерті матері ОСОБА_3 , прийнявши спадщину за заповітом, з 2012 року став власником усього житлового будинку в цілому. Однак, і з цього часу він не вимагав від відповідача звільнити жиле приміщення, фактично не проживав у ньому до даного часу, про що сам зазначав, вказуючи, що лише приїжджав до будинку. Також позивач вказував, що лише останнім часом між сторонами виникли конфлікти з приводу користування відповідачем спірним будинком, оскільки він почав не пускати власника до житла, неналежно сплачувати за комунальні послуги та погано доглядати за станом будинку.
Отже, починаючи з 2012 року, власник житлового будинку позивач ОСОБА_1 фактично надав дозвіл відповідачу проживати у його помешканні та користуватись належним йому майном на невизначений строк, беручи до уваги, що іншого житла в ОСОБА_2 немає. А спір між ними виник з питань належного користування цим майном, який може бути вирішений у спосіб, що не пов"язаний із виселенням із спірного приміщення.
Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірним житлом шляхом виселення відповідача, оскільки останній не є членом сім`ї нинішнього власника квартири та неналежно виконує обов"язки з оплати за житло та щодо догляду та обслуговування за будинком, суперечать вищезазначеним вимогам цивільного законодавства, а також не узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах: від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц, від 13 жовтня 2020 року в справі N 447/455/17.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд також не звернув увагу на необхідність дотримання принципу пропорційності на предмет захисту права власності та правомірності виселення без надання іншого житла, що є втручанням у право на житло, з урахування вимог національного законодавства (ЖК УРСР, ЦК України) та практики ЄСПЛ.
Судом належним чином не досліджено питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування спірним будинком.
Окремо слід зазначити, що при розгляді спору про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення в силу вимог статті 81 ЦПК України кожна із сторін спору має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Отже, вселення відповідача у спірне житло відбулося за згодою попереднього власника, а тому ОСОБА_2 в силу вимог ч.2 ст.65 ЖК України набув рівного з іншими членами сім`ї права користування зазначеним житлом, а новий власник також фактично надав дозвіл на продовження проживання у цьому житлі, оскільки з 2012 року, тобто упродовж дев"яти років не вимагав від відповідача звільнити приміщення, а погоджувався на те, що він буде користуватися майном, належно сплачуючи відповідні комунальні платежі та доглядаючи за будинком.
Разом з тим, жодних доказів перешкоджання відповідачем у користуванні спірним житлом чи іншого користування позивачем суду не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач втратив право користування спірним житлом, оскільки його право було похідним від прав власника, а тому він підлягає виселенню із займаного житлового приміщення, оскільки фактично проживає у спірному будинку без правових підстав, є необгрунтованими.
       Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями статей 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З вищезазначеного видно, що судом першої інстанції ухвалено передчасне рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог.
Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовують висновки місцевого суду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню.
Разом з тим, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи вищезазначене та те, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги і ухвалення нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову, з позивача на користь відповідача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, понесені ним у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 1362 грн, що підтверджено відповідною квитанцією (а.с.182).
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 жовтня 2021 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування майном шляхом виселення відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь  ОСОБА_2 понесені судові витрати на оплату судового збору в сумі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий
Судді