Постанова
Іменем України
01 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 130/1011/20
провадження № 51-4423км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                        ОСОБА_5 ,
засудженого                                                  ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
законного представника 
потерпілого                                                     ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020020130000034
від 15 січня 2020 року, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Некрасове Вінницького району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника 
ОСОБА_8 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 
від 15 червня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 вересня 
2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 червня 
2021 року, залишеним ухвалою апеляційного суду без зміни, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі 
на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , як законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , 300 000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 15 січня 
2020 року о 05:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом, керуючи технічно справним автомобілем марки «Opel Vectra B», номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща, рухаючись по автодорозі М-21 зі сторони с. Рів Жмеринського району 
в напрямку м. Вінниці, неподалік с. Сьомаки Жмеринського району, порушуючи вимоги п.п. 2.1 (а), 2.9 (а), 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, не вибравши безпечної швидкості руху та не врахувавши дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в  результаті чого виїхав за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де допустив перекидання транспортного засобу з подальшим зіткненням його з деревом.
Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «Opel Vectra B» неповнолітній ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження 
Засуджений та захисник у касаційних скаргах, кожен окремо, просять змінити оскаржені судові рішення в частині призначеного покарання шляхом застосування до засудженого положень статей 69, 75 КК України.
Крім того, захисник у своїй скарзі просить зменшити розмір стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_9 , 
до 200 000 грн.
При цьому як засуджений, так і його захисник, вважають призначене покарання надто суворим та таким що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. Зазначають, що суди не врахували повною мірою конкретних обставин справи та усіх даних про особу засудженого, 
а саме того, що він щиро розкаявся, вину визнав повністю, частково відшкодував шкоду, активно сприяв розкриттю злочину, до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, на час вчинення злочину був студентом коледжу, який закінчив та здобув професію.
Крім того, на думку захисника, судами належним чином не обґрунтовано розмір стягненої із засудженого моральної шкоди.
У запереченнях на касаційну скаргу засудженого законний представник потерпілого, вказавши на безпідставність викладених у ній доводів, а також 
про неповне відшкодування моральної шкоди, визначеної судом, поклалась 
на розсуд суду.
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Засуджений підтримав подані ним та захисником касаційні скарги і просив їх задовольнити.
Законний представник потерпілого та прокурор, висловивши свої доводи, кожен окремо, заперечили проти задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника, вважали оскаржувані судові рішення законними і обґрунтованими, та просили залишити їх без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженого та його захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є безпідставними. 
Відповідно до статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне 
й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, 
які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, 
крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Положеннями ч. 1 ст. 75 КК України визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку 
про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, проживає разом 
з батьками, на час вчинення злочину був студентом Вінницького транспортного коледжу за спеціальністю «Пожежна безпека», за місцем проживання та навчання характеризується позитивно; взяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та обставину, що обтяжує покарання, — вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Зважив суд і на дані досудової доповіді Жмеринського МРВ з питань пробації, згідно якої виправлення ОСОБА_6 можливе без обмеження або позбавлення волі 
на певний строк.
Крім цього, суд під час призначення покарання врахував думку законного представника потерпілого, а також його представника, які просили застосувати 
до засудженого найсуворішу міру покарання, зваживши на те, що потерпілий залишився інвалідом на все життя і потребує тривалого (безкінечного) лікування та реабілітації.  
З огляду на наведене й усі обставини справи у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.
Крім того, суд, беручи до уваги те, що ОСОБА_6 не мав права керувати транспортним засобом, з урахуванням позиції, викладеної в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», не призначав йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_6 за апеляційними скаргами засудженого та його захисника, вказав на обґрунтованість призначеного йому судом покарання, яке є мінімальним, що передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та за своїм видом і розміром – справедливим, необхідним і достатнім 
для його виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.
Підстав вважати таке покарання несправедливим через суворість, як і підстав 
для застосування до засудженого положень статей 69, 75 КК України, колегія суддів не вбачає.
Викладені в касаційних скаргах засудженого та його захисника доводи щодо необхідності зміни оскаржених судових рішень не спростовують правильності визначеної судом форми відбування покарання та були враховані судами попередніх інстанцій.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника з приводу необґрунтованого визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню із засудженого, 
то вони є безпідставними.
За змістом ст. 128 КПК України, ст. 1177 ЦК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого; шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. 
Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини 
у заподіянні такої шкоди. 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він 
при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою 
для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, зважив на всі доводи, наведені у позові, а саме характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач та його мати, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), оскільки позивач є молодою особою, отримав тяжкі тілесні ушкодження, негативні наслідки яких є незворотними, що ставить під загрозу повноцінність майбутнього його життя, та належним чином обґрунтував прийняте рішення.
Крім того, слід зазначити, що доводи, викладені в касаційних скаргах засудженого та його захисника, аналогічні доводам їх апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції перевірив ці доводи та визнав безпідставними. При цьому апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні поданих апеляційних скарг, навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, на яких апеляційні скарги визнав необґрунтованими.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 
419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.
Таким чином, підстави для задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника відсутні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 15 червня 
2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                         ОСОБА_3