УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2022  року
м. Київ
справа № 408/8066/18-к
провадження № 51-4277 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Луганського апеляційного суду від  08 грудня  2021 року, 
встановив:
Вироком Старобільського районного суду Луганської області від 16 квітня  2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч.1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_4 задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_5  залишено без задоволення.
Вирок Старобільського районного суду Луганської області від 16 квітня  2021 року щодо ОСОБА_5 змінено в частині призначеного покарання.
Постановлено вважати засудженим ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років 6 місяців.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 постановлено  рахувати з дня набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 у строк відбування по-карання строк його тримання під вартою з 26 травня 2018 року по день набрання вироком законної сили - з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.
Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду як на обставину, яка обтяжує покарання - завдання злочином тяжких наслідків. По справі вирішено питання щодо долі речових доказів. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Згідно з вироком  ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 25 травня 2018 року близько 20 години 50 хвилин, перебуваючи на території домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх суспільно-небезпечні наслідки, під час словесного конфлікту з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ганку будинку АДРЕСА_4 , наніс один удар ногою в область спини ОСОБА_6 , від якого останній впав на землю з висоти ганку.
Після чого, ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_6 , який знаходився в положенні лежачи спиною на землі, та реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_6 , взутою ступнею ноги наніс не менше 5 ударів по голові ОСОБА_6 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді крововиливу в м`які тканини правої тім`яної області, синця в окружності лівого ока, перелому відростків лівої виличної кістки, садна в області кута нижньої щелепи зліва, садна в області підборіддя, рясних інфільтруючих крововиливів під м`яку мозкову оболонку півкуль головного мозку та мозочка.
У поданій касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв?язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Вважає, що в діях                ОСОБА_5 відсутній умисел на спричинення смерті потерпілого, а дослідженні судами докази, не спростовують поза розумним сумнівом твердження засудженого про те, що він не мав наміру спричиняти смерть потерпілого. При цьому стверджує, що ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не навели доводів, які б спростовували версію сторони захисту про відсутність у засудженого умислу на вбивство. Згідно показань свідків у ОСОБА_5 під час сварки з ОСОБА_6 не виникало умислу щодо заподіяння смерті останньому, він намагався надати медичну допомогу потерпілому, а вказаний наслідок для нього став несподіванкою. Вважає, що суди не врахували доводів сторони захисту щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України, а не ч. 2 ст. 121 КК України.Крім того, захисник посилається на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2021 року(справа №742/642/18) та від 25 березня 2021 року(справа № 428/11944/19).
Також захисник вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є явно суворим, оскільки у засудженого на утриманні є п?ятеро неповнолітніх  дітей,  раніше він не судимий, має позитивну характеристику. Вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив всі доводи апеляційної скарги сторони захисту.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги захисника, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.  
Висновок про винуватість ОСОБА_5 у  вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1  ст. 115 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви. 
Той факт, що засуджений вчинив умисне вбивство підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , протоколом огляду місця події, висновками експертів.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_5 саме у вчиненні злочину, передбаченого  ч. 1 ст. 115 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
Доводи касаційної скарги захисникаОСОБА_4 щодо неправильної кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а ч. 2 ст. 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.
Як убачається із копій судових рішень, у встановлений день, час та місці         ОСОБА_5 ,маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх суспільно-небезпечні наслідки, під час словесного конфлікту з ОСОБА_6 наніс один удар ногою в область спини ОСОБА_6 , від якого останній впав на землю з висоти ганку. Після чого,   ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_6 , який знаходився в положенні лежачи спиною на землі, та реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на заподіяння смерті ОСОБА_6 , взутою ступнею ноги наніс не менше 5 ударів по голові останнього, внаслідок чого той отримав тілесні ушкодження у вигляді крововиливу в м`які тканини правої тім`яної області, синця в окружності лівого ока, перелому відростків лівої виличної кістки, садна в області кута нижньої щелепи зліва, садна в області підборіддя, рясних інфільтруючих крововиливів під м`яку мозкову оболонку півкуль головного мозку та мозочка.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №68 від 02 серпня 2018 року причиною смерті ОСОБА_6 стала закрита черепно-мозкова травма, рясні крововиливи під м`які мозкові оболонки півкуль головного мозку та мозочку, що ускладнились розвитком набряку речовини головного мозку. Виявлена у ОСОБА_6 закрита черепно-мозкова травма перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті. Тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_6 , утворились від дії тупих твердих предметів.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, при оцінці діянь засудженого (з`ясуванні змісту і спрямованості умислу) правильно врахував те, що ОСОБА_5 завдав щонайменше 5 ударів в життєво важливий орган -  голову, які є тяжкими та небезпечними для життя в момент спричинення, що знаходиться у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого ОСОБА_6  . 
З урахуванняммеханізму та кількості заподіяння ударів потерпілому (прямі численні удари ногою з достатньою силою), їх  локалізації (життєво важливий орган – голова), взаємини з потерпілим(неприязні стосунки у зв?язку із виникненням конфлікту) поведінки засудженого після вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, який не намагався вжити заходів задля збереження життя потерпілого, адже не надав йому жодної допомоги, не викликав медичну допомогу, причини припинення нанесення ударів (втручання свідка), суди вірно прийшли до висновку про спрямованість дій ОСОБА_5 саме на досягнення бажаного результату - смерті  ОСОБА_6 .
Таким чином, суди оцінили у сукупності показаннясвідків, протокол огляду місця події, висновки експертів, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного і дійшли обґрунтованого висновку про винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо  ОСОБА_5 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні судами, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії, які суд правильно кваліфікував за                       ч. 1 ст. 115 КК України.
Доводи касаційної скарги захисника про те, що засуджений ОСОБА_5 намагався надати медичну допомогу потерпілому були предметом перевірки суду першої та апеляційної інстанцій, які встановили, що засуджений не намагався вжити заходів задля збереження життя потерпілого, адже не надав йому жодної допомоги, не викликав медичну допомогу, тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необгрунтованими.
Також колегія суддів відхиляє, як безпідставні доводи касаційної скарги захисника про неврахування судами практики Верховного Суду при розмежуванні умисного вбивства від умисного тяжкого тілесного ушкодження, оскільки застосовувати практику Верховного Суду потрібно як з урахуванням обставин кримінального правопорушення, так і цілісного контексту сформульованої Верховним Судом правової позиції.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про суворість призначеного засудженому покарання, то вони також є необгрунтованними.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.
З огляду на викладене, справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.
Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.
Як убачається із копій судових рішень, під час перевірки вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку апеляційним судомзгідно з вимогами  ст. 65 КК України враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, особу винного, який  відповідно до ст. 89 КК України є раніше не судимим, ставлення засудженого до вчиненого ним діяння, позитивну характеризується за місцем проживання, наявність на утриманні 5 неповнолітніх дітей. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання засудженому, судом визнано  скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння. При цьому апеляційним судом виключено з вироку районного суду посилання як на обставину, яка обтяжує покарання завдання злочином тяжких наслідків, а тому призначене судом першої інстанції покарання зменшено до позбавлення волі строком на 11 років 6 місяців.
При цьому суд вірно врахував вимоги чинного законодавства та обставини даного кримінального провадження.
Зважаючи на зазначене, покарання засудженому  ОСОБА_5  призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення тапопередження нових злочинів, та відповідає вимогам            ст. ст. 50, 65 КК України.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи вищенаведене, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містять переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки її за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до них копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог  п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Луганського апеляційного суду від  08 грудня  2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                               ОСОБА_3