Ухвала
 
01 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 199/1696/21-ц
провадження № 61-887ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною                  скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
 
В обґрунтування позову зазначила, що вона із відповідачем з 28 серпня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2021 року. Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
За період шлюбу подружжям придбано майно: автомобіль марки «Wolkswagen Transporter», 2008 року випуску, об`єм двигуна 2461 куб. см; автомобіль марки «Ford Focus», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб. см; автомобіль марки «MERCEDES-BENZ 817», 1998 року випуску, об`єм двигуна 4250 куб. см.
 
Фактично автомобілі «MERCEDES-BENZ 817» та «Wolkswagen Transporter» знаходяться у володінні та постійному користуванні відповідача, право власності також зареєстровано за відповідачем. Так, згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів, станом на 14 грудня 2020 року за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль марки «Wolkswagen Transporter», 2008 року випуску, об`єм двигуна 2461 куб. см; автомобіль марки «MERCEDES-BENZ 817», 1998 року випуску, об`єм двигуна 4250 куб. см.
 
Автомобіль марки «Ford Focus», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб. см знаходиться у володінні та постійному користуванні позивача.
 
Після припинення шлюбних відносин сторони не можуть дійти згоди про розподіл спільного майна подружжя.
 
Таким чином, позивач просила суд припинити право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на транспортний засіб, автомобіль марки «Wolkswagen Transporter», 2008 року випуску, об`єм двигуна 2461 куб. см; автомобіль марки «MERCEDES-BENZ 817», 1998 року випуску, об`єм двигуна 4250 куб. см; залишити у власності ОСОБА_1 автомобіль марки «Wolkswagen Transporter», 2008 року випуску, об`єм двигуна 2461 куб. см; «Ford Focus», 2012 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб. см залишити у власності ОСОБА_2 без стягнення різниці               у вартості зазначених транспортних засобів; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя компенсацію за                    1/2 частини вартості автомобіля марки «MERCEDES-BENZ 817», 1998 року випуску, об`єм двигуна 4250 куб. см, у розмірі 146 916 грн.
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                    від 29 липня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на автомобіль марки Wolkswagen Transporter, 2008 року випуску, об`єм двигуна 2461 куб. см, та автомобіль марки Ford Focus, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб. см. Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки Wolkswagen Transporter,                 2008 року випуску, об`єм двигуна 2461 куб. см. Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Ford Focus, 2012 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб. см, реєстраційний номер НОМЕР_1 . У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що, автомобілі марки Wolkswagen Transporter, 2008 року випуску, та марки Ford Focus, 2012 року випуску, є об`єктами права спільної сумісної власності, тому підлягають поділу відповідно до статті 60 СК України. 
Оскільки 14 травня 2014 року автомобіль марки «MERCEDES-BENZ 817», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , продано мешканцям міста Горлівка Донецької області громадянину ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується Довіреністю від 14 травня 2014 року, тому суд першої інстанції вважав, що вимоги в частині стягнення компенсації за 1/2 частини вартості автомобіля марки «MERCEDES-BENZ 817», 1998 року випуску, об`єм двигуна 4250 куб. см, у розмірі 146 916 грн. не підлягають задоволенню. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 . Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на транспортний засіб, автомобіль марки «MERCEDES-BENZ 817», 1998 року випуску, об`єм двигуна 4250 куб. см. Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «MERCEDES-BENZ 817», 1998 року випуску, об`єм двигуна 4250 куб. см. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «MERCEDES-BENZ 817», 1998 року випуску, об`єм двигуна 4250 куб. см у розмірі 146 916,00 грн.
 
Задовольняючи вимоги ОСОБА_2 в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що довіреність на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є договором купівлі-продажу, а тому вони не набули права власності на спірний автомобіль, отже, позивач має право на компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля, у розмірі 146 916,00 грн, що визначена позивачем, та не оспорена відповідачем.
 
13 січня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувсядо Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Позови, ціна у яких визначається в іноземній валюті, розраховується у національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день сплати.
 
Ціна позову у цій справі складає 386 463,00 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (620 250,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України постанова Дніпровського апеляційного суду                    від 29 грудня 2021року не підлягає касаційному оскарженню.
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі пунктів 1 та 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Так, зокрема, заявник вказує на те, що суд апеляційної інстанції при застосуванні статті 71 СК України не врахував роз`яснення Пленуму Верховного Суду України             у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Разом з тим такі доводи ОСОБА_1 не є підставою для відкриття касаційного провадження згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки за змістом зазначеної норми підставою касаційного оскарження є неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених саме у постановах Верховного Суду, тоді як роз`яснення Пленуму Верховного Суду України носять рекомендаційний характер та не є обов`язковими для Верховного Суду.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення                   від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні). Зокрема ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15, та постанові Верховного Суду                  від 03 грудня 2020 року у справі № 235/5146/16-ц.
 
У вказаних постановах сформульовано висновки про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. 
 
Необхідність відступу від висновків, викладених у цих постановах заявник обґрунтовує тим, що відчужений ним автомобіль марки «MERCEDES-BENZ 817»,         1998 року випуску, ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 вилучений представниками ДНР, а отже, у зв`язку з виконанням оскаржуваного ним рішення на нього буде покладено необґрунтоване і матеріально неможливе боргове зобов`язання.  
 
Разом з тим такі доводи заявника не є підставою для відступу від вказаних висновків, оскільки позиція про застосування частини першої статті 237, частини третьої статті 244, статті 655 ЦК України ґрунтується на тлумаченні норм матеріального права, яка залишається незмінною. Заявник вважає, що тлумачення норми права повинно залежати від обставин конкретної справи, з чим Верховний Суд не погоджується. Тлумачення правових норм, яке полягає у з`ясуванні, осмисленні дійсного змісту норм права з метою її застосування, не може залежати (чи змінюватись) від обставин конкретної справи. 
 
Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування наявності підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для перегляду справи з ціною менше 250 прожиткових мінімумів судом касаційної інстанції.
 
Щодо доводів заявника про те, що справа має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що заявник не навів належного обґрунтування в підтвердження такого посилання, а сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи            від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка                   є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури                 у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                         v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє            у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2021 року               у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжявідмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний