Постанова
Іменем України                                     
 
23 лютого 2022 року
м. Київ
 
справа № 461/5746/20
провадження № 61-15806 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого – Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 , 
представник позивача – адвокат Мойсей Любомир Олексійович,
відповідач – військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2020 року у складі судді Мартинишин М. О. та постанову Львівського апеляційного суду 
від 05 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., 
Ванівського О. М., Крайник Н. П., 
 
ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 жовтня 2017 року він був звільнений з військової служби та виключений із списків особового складу Центрального територіального управління Національної гвардії України 
у запас за станом здоров`я із залишенням на квартирному обліку осіб, 
що потребують поліпшення житлових умов, з 17 серпня 1998 року за рахунок фондів Національної гвардії України. Його загальна вислуга років (трудовий стаж) станом на момент звільнення – 27 років 02 місяці. Вказував, 
що за період проходження військової служби у Національній гвардії України він відповідно до положень Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» та інших нормативно-правових актів житловим приміщенням не забезпечувався. 
Рішенням у вигляді протоколу № 23 житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 
від 19 грудня 2019 року змінено дату його зарахування на квартирний облік з 17 серпня 1998 року на 07 грудня 2006 року як особі, що підлягає забезпеченню житловим приміщенням на загальних підставах, 
та з 17 липня 2015 року на 27 квітня 2017 року, як особі, що має право 
на першочергове забезпечення житловим приміщенням (багатодітна сім`я, мають у своєму складі трьох і більше дітей). Вважав це рішення незаконними та таким, що порушує його право на житло. 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним та скасувати вищевказане рішення у вигляді протоколу № 23 житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 19 грудня 2019 року й зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 
в особі її житлово-побутової комісії поновити його на квартирному обліку 
на загальних підставах з 17 серпня 1998 року та в списках осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень, з 17 липня 
2015 року (багатодітна сім`я).
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 
2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано протиправним та скасовано рішення у вигляді протоколу № 23 житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 19 грудня 2019 року про зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік на загальних підставах з 07 грудня 
2006 року та в списки осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень, з 27 квітня 2017 року як багатодітної сім’ї. 
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 в особі її житлово-побутової комісії поновити 
ОСОБА_1 на квартирному обліку на загальних підставах з 17 серпня 
1998 року та в списках осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень, з 17 липня 2015 року як багатодітної сім’ї. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зміна дати зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік, на який він був поставлений правомірно 
на загальних підставах з 17 серпня 1998 року та в списках осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень з 17 липня 
2015 року, порушує його право, як військовослужбовця і громадянина, 
на житло, передбачене статтею 47 Конституції України, статтею 12 
Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців 
та членів їх сімей», за умовами яких кожен має право на житло.
Крім того, житлово-побутовою комісією ВЧ НОМЕР_1 складено протокол № 3 
від 26 липня 2018 року, за яким ОСОБА_1 після звільнення з військової служби у запас і зараховано на квартирний облік з 17 серпня 1998 року 
як особу, що підлягає забезпеченню житловим приміщенням на загальних підставах, та з 17 липня 2015 року як особу, що має право на першочергове забезпечення житловим приміщенням. Проте протоколом № 23 
від 19 грудня 2019 року за наявності тих же обставин ОСОБА_1 змінено дату зарахування на квартирний облік без посилань на норми матеріального права, які б передбачали такі зміни.
При цьому Інструкція з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ від 28 липня 2007 року № 278 (далі – Інструкція № 278), у частині,
що визначає повноваження житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 щодо перегляду рішень у вигляді протоколів військових частин, де проходив військову службу ОСОБА_1 , відповідних повноважень не містить. Тобто рішення у вигляді протоколу № 23 житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 
від 19 грудня 2019 року прийнято за відсутності на це повноважень.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 залишено без задоволення. 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2020 року залишено без змін.
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана 
їм належна правова оцінка, а висновки районного суду підтверджуються матеріалами справи. 
Апеляційний суд, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, зазначив, що ОСОБА_1 у період проходження військової служби був зарахований на квартирний облік з 17 серпня 1998 року. Правові підстави для зміни дати зарахування на квартирний облік позивача у відповідача були відсутні.
При цьому згідно з положення пункту 3.14. Інструкції № 278 щороку 
у військових частинах, де самостійно провадиться квартирний облік, 
у період з 01 жовтня до 31 грудня відбувається перереєстрація осіб, 
які перебувають на квартирному обліку, в ході якої перевіряються 
їх облікові дані. Виявлені зміни вносяться в облікові справи військовослужбовців. Починаючи з 2003 року по 2006 рік (період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 ), позивач 
на квартирному обліку не перебував та житловим приміщенням 
не забезпечувався, проте у протилежної сторони був обов`язок щодо перереєстрації осіб, які перебувають на квартирному обліку, у тому числі, щодо відповідача, чого не було вчинено.
Перенесення черговості на одержання жилих приміщень (стаття 44 
ЖК Української РСР) до позивача не застосовувалося.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ВЧ НОМЕР_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення 
та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 
ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 30 вересня 2021 року касаційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2020 року 
та постанову Львівського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків.
У наданий судом строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених у вищевказаній ухвалі Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу 
№ 461/5746/20 із суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву 
на касаційну скаргу.
У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2021 року № 2343/0/226-21 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку зі звільненням у відставку судді 
ОСОБА_2 , на підставі службової записки голови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Гулька Б. І.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 грудня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: 
Гулько Б. І., Коломієць Г. В.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2022 року справу призначено 
до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними 
у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що протокол № 23 житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства, відповідні доводи відповідача судами безпідставно не враховано. 
При цьому вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Позивач не подавав відповідний рапорт про зарахування на квартирний облік під час несення служби у військовій частині НОМЕР_2 (2003-2006 роки), 
а тому після його направлення у військову частину НОМЕР_3 він не міг бути зарахований на облік за новим місцем служби зі збереженням попереднього часу перебування на обліку. При цьому наявні порушення перебування позивача і в пільговій черзі, як багатодітної сім`ї, так як зарахування у відповідну чергу не може бути раніше дати реєстрації дітей разом із батьками, що й було зроблено у квітні 2017 року, а не в липні 
2015 року. 
Вважає, що суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про відсутність у відповідача повноважень для видачі відповідного протоколу.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного 
Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від представника 
ОСОБА_1 – адвоката Мойсея Л. О., в якому вказується, 
що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу – без задоволення. 
Вказує, що процедура перереєстрації осіб, які перебувають на квартирному обліку має на меті перевірку облікових даних і не може бути підставою для зняття особи з квартирного обліку. Вважає, що направлення документів житлової справи за новим місцем несення служби є обов`язком відповідача.  
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби 
та виключено із списків особового складу Центрального територіального управління Національної гвардії України у запас за станом здоров`я 
(а. с. 10).
Загальна вислуга років (трудовий стаж) – 27 років 02 місяці.
Відповідно до протоколу житлової комісії військової частини НОМЕР_4 
від 17 серпня 1998 року ОСОБА_1 зарахований на квартирний облік 
(а. с. 5).
За час проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 (2003–2006 роки), ОСОБА_1 на квартирному обліку не перебував, житловим приміщенням не забезпечувався (а. с. 6). 
Розпорядженням виконуючого обов`язки голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 12 грудня 2006 року затверджено рішення житлової комісії військової частини № НОМЕР_3 з питань зарахування на квартирний облік громадян, у тому числі ОСОБА_1 , з 17 серпня 
1998 року, зі збереженням попереднього часу перебування на обліку 
(а. с. 7, 8).
Житлово-побутовою комісією ВЧ НОМЕР_1 складено протокол № 3 від 26 липня 2018 року, за яким ОСОБА_1 після звільнення з військової служби у запас зараховано на квартирний облік з 17 серпня 1998 року як особу, що підлягає забезпеченню житловим приміщенням на загальних підставах, та з 17 липня 2015 року як особу, що має правона першочергове забезпечення житловим приміщенням (а. с. 9).
Рішенням у вигляді протоколу № 23 житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 
від 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 зараховано на квартирний облік 
на загальних підставах з 07 грудня 2006 року та в списки осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень з 27 квітня 
2017 року як багатодітної сім`ї (а. с. 10). Фактично змінено дату зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга ВЧ НОМЕР_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи                           чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної                в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини 
і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. При цьому згідно з частиною третьою цієї статті при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений 
або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно 
або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно зі статтями 34, 37 ЖК Української РСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою 
за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Відповідно до положень статті 39 ЖК Української РСР громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи – спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації 
чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.
Статтею 43 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, 
які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, 
жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР 
та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною дев`ятою статті 12 Закону України «Про соціальний 
і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас 
або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку 
у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування – у військових комісаріатах 
і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач перебував на квартирному обліку 
з 17 серпня 1998 року в загальній черзі, та з 17 липня 2015 року в списках для отримання житла в першу чергу (багатодітна сім`я). 
Указане підтверджується поданими сторонами доказами, зокрема: витягом з протоколу № 3 житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 26 липня 2018 року, Розпорядженням виконуючого обов`язки голови Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 12 грудня 2006 року та іншими письмовими доказами, яким судам надано належну правову оцінку.
Відповідно до витягу з протоколу № 23 житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 
від 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 зараховано на квартирний облік 
на загальних підставах з 07 грудня 2006 року та в списки осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень з 27 квітня 
2017 року, як багатодітну сім`ю. 
На підставі наведеного протоколу житлово-побутової комісії фактично змінено дату зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік.
Вирішуючи даний спір, у тому числі правильність та підставність такої зміни дати зарахування позивача на квартирний облік, судами попередніх інстанцій обґрунтовано враховано положення Інструкції № 278, а також Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі – Порядок № 1081), та зроблено вірний висновок про відсутність у відповідача підстав для прийняття рішення про зарахування позивача на облік на загальних підставах з 07 грудня 2006 року та в списки осіб, які мають право на першочергове отримання житлових приміщень з 27 квітня 2017 року.
Доводи відповідача в переважній своїй більшості зводяться до того, 
що позивач у період проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 
(2003-2006 роки) не перебував на квартирному обліку, а тому не може перебувати на обліку з первинної дати, тобто з 17 серпня 1998 року. 
Разом із цим, такі доводи касаційної скарги є безпідставними, так як були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, 
з урахуванням відповідних положень Інструкції № 278 та Порядку № 1081, вірно виходив із того, що хоча позивач за період проходження служби 
у військовій частині НОМЕР_2 на квартирному обліку не перебував і житловим приміщенням не забезпечувався, проте у військової частини виникав обов`язок здійснити його перереєстрацію, чого зроблено не було. При цьому військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення 
по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом 
з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку.
Крім того, судами враховано, що до позивача не застосовувалися заходи, визначені статтею 44 ЖК Української РСР, за яких громадянинові, який перебуває на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи, черговість на одержання жилого приміщення може бути перенесено на рік.
Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, 
з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку 
про задоволення позовних вимог, оскільки зміна дати зарахування 
на квартирний облік порушує права та інтереси ОСОБА_1 . 
Суди попередніх інстанцій вірно виходили із того, що порушені житлові права позивача підлягають поновленню у визначений ним спосіб, зокрема, шляхом зобов`язання відповідача змінити дату зарахування його 
на квартирний облік.
У казане узгоджується з висновками, зробленими Верховним Судом 
у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 760/31562/19 (провадження № 61-18523св20).
Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести 
до неправильного вирішення справи. 
Із цих самих підстав колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги 
про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. При цьому судова практика 
у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України суди попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надали оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться 
до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України 
не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення 
та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення – 
без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом 
не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2020 року 
та постанову Львівського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                    І. А. Воробйова 
                                                                                                    Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Ю. В. Черняк