05.01.22
22-ц/812/60/22
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/6148/21
Номер провадження 22-ц/812/60/22 Cуддя – доповідач апеляційного суду – Крамаренко Т.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2022 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі: 
головуючого - Крамаренко Т.В., 
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікова В.І., 
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С., 
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 
на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2021 року, постановлену під головуванням судді – Черенкової Н.П. в приміщенні того ж суду у справі за позовом  ОСОБА_1 до начальника Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Гринчука Олександра Олександровича, Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області за участю третьої особи - Головного Управління Державної казначейської служби в Миколаївській області про визнання незаконним невиконання процесуальної дії щодо здійснення досудового розслідування та відшкодування моральної шкоди 
в с т а н о в и л а:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернуся до суду з подальшим уточненим позовом, в якому просив визнати незаконним невиконання начальником Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Гринчуком О.О. процесуальної дії щодо не визначення слідчого для здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, що обмежило конституційні і охоронювані законом права громадян та стягнути з Держави в особі Головного управління державної казначейської служби в Миколаївській області в солідарному і регресному порядку на його користь заподіяну моральну шкоду у розмірі 356 850 грн. 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 06 червня 2020 року група молоді у кількості 7 осіб орендувала належне йому на праві власності житло для відпочинку, але з 23 до 24 год. з сусіднього домоволодіння щодо них та по відношенню до нього були вчиненні 6 злочинів - погроза вбивством і знищення майна, поєднані з проникнення в житло, замах на вбивство з ознаками ч.ч.1,2 ст. 129, ч.1,2 ст. 162, ст. 195, п.1ч.2 ст. 115, ч.ч.1,2,3 ст. 15 КК України.
Його заяву про вчиненні злочини патруль поліції передав до чергової частини Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області, а черговий в свою чергу передав її керівнику - ОСОБА_2 , який отримавши заяву про вчиненні злочини не виконав належну процесуальну дію щодо визначення слідчого і дізнавача, а відтак не були здійсненні ні дізнання кримінальних проступків, ні досудове слідство злочинів, нікого не було повідомлено про підозру, обвинувальний акт не був переданий до суду. 
У такий спосіб було обмежено його право як громадянина України на захист судом своїх прав і свобод настільки, що він повністю втратив це право. 
Крім того,  ОСОБА_3  не виконав обов`язок держави надати ефективні засоби правового захисту у відповідному національному органі навіть у випадку порушення його прав офіційними особами, що заборонено статтею 64 Конституції України навіть в умовах воєнного і надзвичайного стану.
Це обмеження завдало моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданням які він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та членів його сім`ї, погрозами і замахом на знищення і/чи пошкодження його майна та незабезпечення безпеки та спричинило тяжкі наслідки - повну втрату конституційних прав громадянина України на захист судом його прав і свобод громадянина і людини від протиправних посягань на них: прав на життя, на свободу, недоторканість особи і житла, на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, на безпечне життя і здоров`я довкілля, знати свої права, право на професійну правничу допомогу, на свободу від обмеження конституційних і охоронюваних законом прав, право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив про задоволення позову.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2021 року у відкритті провадження у справі відмовлено на підставі п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Ухвала суду мотивована тим, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд не зазначив, за правилами якого саме судочинства кримінального чи адміністративного повинен розглядатися цей спір.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати оскаржувану ухвалу, а справу повернути до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що важливо визначити чи дійсно позовні заяви про відшкодування моральної шкоди і визнання незаконними інших процесуальний дій, які порушили права і свободи людини і громадянина, проголошені Конституції України, міжнародних договорах згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема, в ст. 8 загальної декларації прав людини в ч. 3 ст. 2 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, в ст. 6,10,13,14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не підлягають розгляду місцевим судом загальної юрисдикції на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржувана ухвала не в повній мірі відповідає.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відмовляючи у відкриття провадження суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Між тим колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам процесуального права з огляду на таке.
Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративним справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначені її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь - які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 просив визнати незаконним невиконання начальником Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Гринчуком О.О. процесуальної дії щодо не визначення слідчого для здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, що обмежило конституційні і охоронювані законом права громадян та стягнути з Держави в особі Головного управління державної казначейської служби в Миколаївській області в солідарному і регресному порядку на його користь заподіяну моральну шкоду у розмірі 356 850 грн., спричиненої бездіяльністю при досудовому розслідуванні кримінального провадження.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України).
Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).
Згідно із частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до статті 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава 26 КПК України.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії, бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, при застосуванні заходів безпеки – особами до яких можуть бути застосовані заходи безпеки передбачені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» (далі - Закон) даного Закону забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, тобто у виявленні, попередженні, припиненні, розкритті або розслідуванні кримінальних правопорушень, а також у судовому розгляді кримінальних проваджень, - це здійснення правоохоронними органами правових, організаційно-технічних та інших заходів, спрямованих на захист життя, житла, здоров`я та майна цих осіб від протиправних посягань, з метою створення необхідних умов для належного відправлення правосуддя.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 є учасником кримінального провадження, а отже кримінальний процесуальний закон визначає спеціальний порядок розгляду скарг учасника кримінального провадження на рішення, дії, бездіяльність слідчого або прокурора, при застосуванні заходів безпеки - особами до яких можуть бути застосовані заходи безпеки передбачені законом, пред`явлені позивачем за правилами цивільного судочинства та які повинні розглядатися за правилами кримінального судочинства. 
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 234/19443/16-ц (провадження № 14-630цс18) та від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), і підстав для відступу від нього не вбачається.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним невиконання начальником Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Гринчуком О.О. процесуальної дії щодо не визначення слідчого для здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, вирішуються за правилами КПК України, а отже не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства є вірним. 
Що стосується висновку суду про відмову у відкритті провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до начальника Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Гринчука О.О., Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів не погоджується з ним виходячи з наступного.
У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що бездіяльністю органів досудового розслідування щодо незабезпечення йому безпеки, як особі, яка бере участь у кримінальному провадженні, йому було завдано моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях які він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та членів його сім`ї, погрозами і замахом на знищення і/чи пошкодження його майна.
Так за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відшкодування шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду урегульовано, зокрема, положеннями статті 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Положення статті 23 ЦК України визначають загальні підстави для відшкодування моральної шкоди.
Отже, враховуючи вище викладене позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, заданої відповідачами, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.
Оскільки не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства (стаття 20 ЦПК України), а відтак спільний розгляд вимоги про визнання незаконним невиконання процесуальної дії щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні з вирішенням за правилами цивільного судочинства вимог про відшкодування моральної шкоди е неможливим. 
Отже, суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відмову у відкритті провадження у справі стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до п. 4 ч.1 статті 379 ЦПК України у випадку порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права та перешкоджає провадженню у справі в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції, а саме вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 379, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2021 року в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до начальника Центрального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області Гринчука Олександра Олександровича, Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області за участю третьої особи - Головного Управління Державної казначейської служби в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди – скасувати, справу в цій частині направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 06 січня 2022 року.