ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 602/574/21	Головуючий у 1-й інстанції   Костів Л.І. 	
Провадження № 22-ц/817/1199/21 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Дикун С. І., Парандюк Т. С., 
за участю секретаря - Стецюк М.А. 
та представника позивача АТ КБ “Приватбанк” - Панькова О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №602/574/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” на заочне рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року, ухваленого суддею Костів Л.І., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:
у червні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк “Приватбанк” звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 21 жовтня 2011 року у розмірі 10 680 (десять тисяч шістсот вісімдесят) гривень 52 копійки станом на 12 травня 2021 року, яка складається з: 8 851 (вісім тисяч вісімсот п`ятдесят одна) гривня 46 копійок — заборгованість за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту), 1 829 (одна тисяча вісімсот двадцять дев`ять) гривень 06 копійок — заборгованість за простроченими відсотками, а також судові витрати у розмірі 2 270 гривень.
В обґрунтування позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” зазначило, що у відповідності до умов вищевказаного кредитного договору відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту був збільшений до 9 000,00 гривень. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору на підставі яких відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язувався слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, який відповідно до п.1.1.1.51 договору - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту в разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, внаслідок чого станом на 12 травня 2021 року утворилася заборгованість.
Заочним рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” (місце знаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ: 14360570) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) — відмовлено.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк “Приватбанк” просить скасувати рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ “Приватбанк” задовольнити, а також, судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на те, що воно є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ “Приватбанк” зазначило, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 21 жовтня 2011 року. Кредит був отриманий у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Вказують, що судом не враховано постанови ВС: від 10 квітня 2019 року у справі №356/1635/16-ц; від 28 березня 2019 року у справі №428/2873/17; від 06 лютого 2018 року у справі №755/2720/16-ц; від 17 квітня 2019 року у справі №666/388/16-ц; справа №755/7704/15-ц. Також те, якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок. Оскільки, судом першої інстанції цього не було зроблено, вважають, що суд ухилився від своїх прямих обов`язків, зокрема, від здійснення правосуддя. Отже, позивач звернувся із позовом у межах строку позовної давності та по справі були надані усі належні докази по справі, а тому, при ухваленні рішення судом були порушені ст.ст.257-264, 1054-1056 ЦК України.
ОСОБА_1 своїм правом на відзив не скористався.
Представник АТ КБ “Приватбанк” - адвокат Паньков О.П. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладеній в ній.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується розміщеним оголошенням про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме на веб-порталі судової влади України.
Згідно з частинами 11-12 статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.
У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Заслухавши пояснення представника АТ КБ “Приватбанк” - адвоката Панькова О.П., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 21 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк “ПриватБанк”, правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк”, та ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви відповідача укладено договір про надання банківських послуг (а.с. 17).
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з “Умовами та правилами надання банківських послуг” та “Тарифами Банку”, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.
Відповідно до Довідки виданої АТ КБ “Приватбанк” - ОСОБА_1 було видано чотири кредитні картки: № НОМЕР_2 (термін дії до 06/15); № НОМЕР_3 (термін дії до 10/15); № НОМЕР_4 (термін дії до 03/19); № НОМЕР_5 (термін дії до 07/21) (а.с. 16).
Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти ОСОБА_1 кредитний ліміт становив 300 гривень, який згодом було збільшено до 9 000,00 гривень (а.с. 15).
До кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки “Універсальна”, 30 днів пільгового періоду” (а.с. 18) та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 19-43).
Відповідач не ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифом обслуговування кредитних карт “Універсальна”, “Універсальна, 30 днів пільгового періоду”, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, оскільки відсутній підпис відповідача на вказаних Умовах та Тарифі.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 12 травня 2021 року становить 10680,52 гривень, з яких: 8 851, 46 гривень - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 0,00 гривень - заборгованість за поточним тілом кредиту; 8 851,46 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 гривень - заборгованість за нарахованими відсотками; 1 829,06 гривень - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 гривень - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 0,00 гривень - нарахована пеня; 0,00 гривень - нараховано комісії (а.с. 13-14).
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що у заяві позичальника від 21 жовтня 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, зазначив, що заборгованість відповідача за поточним тілом відсутня. Натомість просив стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту (правову природу якого не обґрунтовано), а також заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, в тому числі нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ “ПриватБанк” дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону “1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, приймаючи до уваги відсутність заборгованості відповідача за поточним тілом кредиту, суд не вбачав підстав для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту (правову природу якого позивачем не обґрунтовано), заборгованість за простроченими відсотками.
Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ “ПриватБанк”).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, наданої банком виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 21.10.2011 по 01.05.2021, що відповідач 25.04.2018 останній раз розраховувався банківською карткою в магазині продуктів по АДРЕСА_2 на суму 14 грн. (а.с.52-62). 
З цього часу відповідачем жодного разу не використовувалися кредитні кошти, лише поповнювався ним готівкою рахунок, однак банком регулярно списувалися відсотки за використання кредитного ліміту за ставкою 3,5 відсотка, комісія за обслуговування, пеня та страховий платіж за договором “Страхування кредитного ліміту”, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 8 851,46 грн. за простроченим тілом кредиту.
Проте, в матеріалах справи відсутні докази підписання відповідачем умов та правил надання банківських послуг, тарифів в АТ КБ “ПриватБанк”, в тому числі і щодо відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені, штрафів, а також договору “Страхування кредитного ліміту”.
Довідка про умови кредитування з використання кредитки “Універсальна”, яка долучена до матеріалів справи є абсолютно нечитабельною (а.с.18).
Також, матеріали справи не містять підтверджень, що умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ “ПриватБанк”, які надав позивач, погоджені відповідачем при підписанні заяви-анкети про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ “ПриватБанк”. 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг зазначені умови та правила не можна вважати складовою частиною кредитного договору.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що банк штучно створював заборгованість по тілу кредиту, списуючи автоматично відсотки за використання кредитного ліміту за ставкою 3,5 відсотка, комісію за обслуговування, пеню та страховий платіж за договором “Страхування кредитного ліміту” і показуючи їх як тіло кредиту, якого відповідач не отримував.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в стягненні з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “Приватбанк” заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” слід залишити без задоволення, а заочне рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року — без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.
Зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується стягнення заборгованості, ціна позову у якій не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” — залишити без задоволення.
Заочне рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2021 року — залишити без змін.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 грудня 2021 року.

Головуючий 
Судді