ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/90/22 Справа № 212/6829/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П. 
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач-  ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року, ухваленого суддею Чайкіним І.Б. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 05 листопада 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Просив суд припинити стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх видів доходів, відкликавши з виконання виконавчий лист №2-4449-2007, виданий Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу 15.10.2009 року; стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини її заробітку щомісячно, до досягнення сином повноліття. 
В обґрунтування позову зазначив, що рішенням суду з нього стягуються аліменти на утримання сина на користь відповідача. На теперішній час вони з сином мешкають разом на орендованій квартирі. Син знаходиться повністю на його утриманні, він займається його вихованням та самотужки несе витрати на його утримання, натомість як відповідач продовжує отримання аліментів за рішенням суду. Відповідач ОСОБА_2 в добровільному порядку не надає кошти на утримання сина, хоча офіційно працевлаштована та має стабільний заробіток, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 .
Припинено з 04 серпня 2021 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.10.2007 р. (справа №2-4779-2007 р.).
Відізвано виконавчий лист з органів державної виконавчої служби в частині стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення сином повноліття, починаючи з 04.08.2021р.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок.
Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким закрити провадження у справі на підставі норм ч.1 ст.377 ЦПК України.
При цьому, скаржник зазначає, що у відзиві на позов вона просила суд застосувати норми ч.11 ст.187 ЦПК України та залишити позовну заяву без руху для усунення недоліків заяви позивача, однак її клопотання було проігноровано судом першої інстанції.
Відповідач зазначає, що судом залишено поза увагою той факт, що позивач ухилявся від сплати аліментів і рішення суду про стягнення аліментів не виконувалось і тільки з 01.03.2021 року почалося стягнення аліментів, що підтверджено довідкою Покровського відділу ДВС.
Також, скаржник зазначає, що суд не визначив інше місце проживання позивача ніж зазначено у довідці про місце його реєстрації.
Окрім того, вказує на те, що при розгляді справи органом опіки та піклування не складено висновку про доцільність проживання дитини разом з батьком чим порушив норми ст.19 СК України.
Відповідач наголошує на тому, що судове засідання відбулося без допиту свідків, яких вона просила викликати в судове засідання та вказує на те, що всупереч положенням ст.182 СК України суд не з`ясував розмір доходу платника аліментів та інші обставини, що мають значення для справи.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції, як законне і належним чином обґрунтоване залишити без змін.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 28 липня 2006 року, актовий запис 524, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб ( а.с.11).
Сторони мають сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в свідоцтві про народження якого вказано батьком - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 (а.с.6).
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, яке набрало законної сили 10.10.2007 року, з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 в розмірі ј частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи стягнення з 24.07.2007 року до виповнення сином повноліття (а.с.7).
У відповідності до акту про фактичне місце проживання від 26 липня 2021 року, засвідченого головою ОССБ «ЖОВТЕНЬ -10» в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкають без реєстрації ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_3 (а.с. 12)
За відомостями наданими ПОКРОВСЬКИМ ВІДДІЛОМ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ ПІВДЕННО-СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ м. Дніпро ОСОБА_1 дійсно сплачував аліменти ОСОБА_2 за період з 01.03.2021 року по 01.10.2021 року згідно з виконавчим листом № 2-4779 від 01.10.2007 року.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів, допиту свідка, та сина сторін, виходив з того, що, суд, ухвалюючи рішення від 01.10.2014 року по справі №2-4779/2007 про стягнення аліментів з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 на час ухвалення цього рішення виходив з того, що ОСОБА_2 має право на отримання аліментів від ОСОБА_1 , оскільки на той час син проживав разом з нею, а батько не надавав належної матеріальної допомоги дитині. Разом з тим, на теперішній час син проживає з батьком ОСОБА_1 , перебуває на його утриманні і вихованні, тому на теперішній час право на отримання аліментів належить позивачу ОСОБА_1 . 
Задовольняючи позивні вимоги ОСОБА_1 в частині розміру аліментів, суд врахував позицію сторін, відсутність заперечень відповідача щодо розміру аліментів та порядку їх стягнення її працездатність, а також принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, дійшов висновку, що заявлений позивачем розмірі аліментів є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Докази того, що відповідач не має можливості, з об`єктивних причин, сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , відсутні.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції і не може погодитись з доводами відповідача ОСОБА_2 , виходячи з наступних підстав.
Згідно положень ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Так під час судового розгляду справи, в присутності представника органу опіки та піклування ОСОБА_5 суд допитав неповнолітнього сина сторін ОСОБА_3 , який суду пояснив, що він мешкає разом з батьком більше півроку, забезпечує його повністю батько, мати один раз надіслала кошти в розмірі 2000 гривень, вказав, що остаточно визначився, що хоче проживати з батьком.
Допитавши свідка ОСОБА_7 суд встановив, що позивач орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та проживає у цій квартирі разом із сином з літа 2021 року, що також підтверджується Актом від 26 липня 2021 року, затвердженим Головою ОСББ ОСОБА_8 та Договором оренди квартири від 15 липня - рік не вказано, укладеним між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 (а.с.16).
Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Зі змісту ст.181 СК вбачається, що право на пред`явлення позову про стягнення аліментів на утримання дитини належить тому з батьків, з ким проживає дитина.
Відповідно до ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.
Згідно з ч.4 ст.273 ЦПК, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Разом з тим, нормами Сімейного кодексу України не передбачено припинення стягнення аліментів з батьків на утримання неповнолітніх дітей без припинення права на аліменти. 
Статтями 192 та 197 СК передбачено спеціальні способи захисту прав платників аліментів, які застосовуються у разі зміни обставин, які мають значення для визначення розміру аліментів, і такими способами є зміна розміру аліментів або звільнення від сплати заборгованості по аліментам.
Відповідно до ст.5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст.7 СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
З огляду на положення ст.ст.7, 10, 181, 192 СК, в контексті положень ст.ст.3, 5, 273 ЦПК, ст.ст.13, 16 ЦК, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині припинення стягнення аліментів підлягають задоволенню, оскільки лише у такий спосіб можливо належним чином захистити порушене право позивача і такий спосіб не завдасть шкоди правам та інтересам відповідача і дитини.
За нормами статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 
Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 
Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Проте, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.
Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. 
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі №648/2062/18.
Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною першою ст.12 вказаного Закону визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Аліменти - це обов`язок утримання у визначених законом випадках одним членом сім`ї інших, які потребують цього.
За положеннями ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За приписами ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Нормами ст.180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;  інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.  Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.  Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
При визначенні розміру аліментів враховуються такі доходи платника аліментів як: основна заробітна плата, усі види доплат і надбавок до заробітної плати, премії та винагороди, пенсії, стипендії, допомоги по безробіттю, дивіденди та інші доходи, що передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України).
За положеннями ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Суд першої інстанції під час судового розгляду справи, встановивши, що дитина сторін ОСОБА_3 , якому на час розгляду справи вже було 14 років бажає проживати та з літа 2021 року проживає разом із батьком ОСОБА_1 в орендованій квартирі, що також було підтверджено і свідком ОСОБА_7 , договором оренди квартири, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення стягнення з батька дитини аліментів на користь матері, оскільки змінились обставини справи, дитина на користь якої були стягнуті аліменти стала мешкати з іншим з батьків. 
Окрім того, суд встановив, що відповідач по справі ОСОБА_2 є працездатною особою, працює на ТОВ «Криворіжхліб», заперечень щодо розміру аліментів та порядку їх стягнення суду не надала, як і не надала доказів щодо неможливості з об`єктивних причин, сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , визначив до стягнення аліменти в розмірі 1/4 ч її заробітку (доходу), як просив позивач, що відповідає нормам ч.5 ст.183 СК України.
Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки не залишив позовну заяву ОСОБА_1 без руху через її невідповідність вимогам ст.ст.175, 177 ЦПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що суперечать нормам цивільного процесуального права.
Дійсно нормами ст.175 ЦПК України встановлені вимоги щодо змісту позовної заяви, проте саме суд при вирішенні питання про відкриття провадження по справі перевіряє позовну заяву на її відповідність вимогам ст.175,177 ЦПК України і за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху або повернення позовної заяви чи відмові у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 серпня 2021 року позовна заява ОСОБА_1 була прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі, при цьому суд перевірив позовну заяву на її відповідність нормам ст.175,177 ЦПК, що відображено в судовому рішенні, дійшовши висновку, що підстав для залишення позову без руху не має. (а.с.25-26). 
Окремо слід зазначити, що при подачі позову до суду 03.08.2021 року позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908 грн. за вимогу про припинення стягнення аліментів, що підтверджено квитанцією наявною в матеріалах справи, тобто у суду першої інстанції були відсутні підстави для залишення позову без руху, а наведені в апеляційній скарзі доводи вказують на неправильне тлумачення ОСОБА_2 норм процесуального права та не є підставою для скасування законного судового рішення із закриттям провадження по справі.
За змістом ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Апеляційним розглядом не встановлено підстав для закриття апеляційного провадження.
Доводи відповідача на порушення судом норми ст.19 СК України, оскільки відсутній висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини разом з батьком, що суд не з`ясував розмір доходу платника аліментів, колегія суддів вважає необґрунтованими та їх відхиляє.
За змістом положень ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
За нормами ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
У справі, що переглядається предметом спору були вимоги про припинення стягнення аліментів, присуджених судовим рішенням з батька та стягнення аліментів на дитину з матері, оскільки змінилися обставини і чотирнадцятирічна дитина, яка сама визначила з кім їй з батьків проживати та стала мешкати із батьком, а не вимоги щодо визначення місця проживання дитини, тому у суду першої інстанції не було підстав для витребування зазначеного висновку, для з`ясування обставин справи, суду було достатньо опитати дитину в присутності представника органу опіки та піклування.
Щодо не з`ясування розміру доходу відповідача, то і у цій частині доводи відповідача не заслуговують на увагу, суд встановив, що відповідач офіційно працевлаштована, аліменти позивач просив стягнути не в твердій грошові сумі, а у частці від її заробітку.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: