Постанова                                                             
Іменем України                                                                   
 
09 лютого 2022 року                                                                     
м. Київ
 
справа № 205/3700/18
провадження № 61-12233св21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - Дніпровська міська рада,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 травня 2019 року у складі судді Басової Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.
 
у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя     особа - Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради, про визнання договору укладеним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
Дніпровська міська рада у травні 2018 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати договір між Дніпровською міською радою та ОСОБА_1 про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпра укладеним на умовах, передбачених Порядком залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпра, затвердженим рішенням Дніпровської міської ради від 29 липня 2011 року № 5/14 (далі - Порядок № 5/14).
Зазначений позов мотивований тим, що згідно з рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 червня 2012 року відповідач є замовником на будівлю виробничо-складських нежитлових приміщень (літера Ш-1) загальною площею 655,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . 
На виконання положень статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник будівництва зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту (окрім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті) та укласти договір про пайову участь з органом місцевого самоврядування до прийняття об`єкта містобудування в експлуатацію. 
На виконання цих вимог, рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21 липня 2011 року № 5/14 затверджено новий Порядок залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська. 
Проте відповідачем не виконано вимог, визначених указаним Законом та Порядком, оскільки ОСОБА_1 не звернулася до Департаменту економіки та комунального майна для укладення відповідного договору про пайову участь. 
Листом від 24 листопада 2017 року за № 10/15-717 відповідача повідомлено про необхідність виконання вимог закону та направлено два примірники договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури по об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , для ознайомлення та підписання. Лист повернуто за закінченням терміну зберігання. 
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Ленінський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 07 травня 
2019 року у задоволенні позову відмовив.
Суд першої інстанції керувався тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними у повному обсязі. Позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, ким саме здійснено вперше будівництво за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки первинна технічна інвентаризація цілісного майнового комплексу, у тому числі будівлі літера Ш-1, проведена 05 грудня 2001 року за замовленням КВП «Дніпропетровський комбайновий завод», тобто до набуття позивачем права власності на вказану будівлю.
Позивачу про порушення свого права стало відомо 29 грудня 2014 року під час розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівлі виробничо-складських нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , а до суду з цим позовом він звернувся лише 31 травня 2018 року, тобто зі спливом позовної давності.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив частково. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 травня 2019 року скасував та ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційний суд виходив з того, що дату укладення договору про пайову участь, який Дніпровська міська рада просить визнати укладеним з ОСОБА_1 , позивач запропонував - 2018 рік, проте ОСОБА_1 згідно з укладеними договорами купівлі-продажу від 29 жовтня 2014 року на час звернення Дніпровської міської ради у травні 2018 року до суду з позовною заявою у цій справі вже не була власником зазначеного об`єкта нерухомого майна. Підстави для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради щодо визнання укладеним з відповідачем ОСОБА_1 договору про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста з датою його укладення - 2018 рік, і в тій редакції, на яку посилається позивач в своїй позовній заяві, відсутні.
Суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», однак недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні та застосування строків позовної давності можливе лише за умови наявності правових підстав для задоволення позову, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув. За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради.
Верховний Суд постановою від 14 квітня 2021 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду                    від 01 жовтня 2019 року скасував, а справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанову Верховний Суд мотивував тим, що апеляційний суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради, оскільки відповідач не був власником нерухомого майна станом на                   2018 рік, тобто на дату запропонованої редакції договору про пайову участь; не врахував, що рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська                     від 22 червня 2012 року саме за ОСОБА_1 визнано право власності на будівлю виробничо-складських нежитлових приміщень (літера Ш-1) загальною площею                     655,3 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без додаткового прийняття в експлуатацію, тобто як на новостворене майно; відмовляючи у задоволені позову до ОСОБА_1 не встановив, хто є замовником відповідного будівництва (особою або особами, зобов`язаними укласти договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту); не врахував, що окремі помилки мотивувальної частини судового рішення не є підставою для його скасування, а зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної частини (стаття 376 ЦПК України).
Дніпровський апеляційний суд постановою від 06 липня 2021 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив частково. Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 травня 2019 року змінив в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.
Постанову апеляційний суд мотивував тим, що ОСОБА_1 фактично здійснила будівництво виробничо-складських нежитлових приміщень загальною площею                    655,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , та набула на них право власності в судовому порядку без додаткового прийняття в експлуатацію, тому повинна була укласти відповідний договір про пайову участь, чого не зробила.
Право відповідача на нерухоме майно без додаткового введення в експлуатацію було визнано рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська                                 від 22 червня 2012 року (зареєстровано Комунальним підприємством «ДМБТІ» ДОР                  15 жовтня 2012 року, державна реєстрація прав власності відбулася 29 жовтня                  2014 року), тому саме з цього часу вона повинна була укласти договір про пайову участь, а Дніпровська міська рада з цим позовом звернулася лише 31 травня 2018 року, тобто з пропуском позовної давності.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Дніпровська міська рада у липні 2021 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 травня                       2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, висловленого у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 362/75/17, згідно з яким дії відповідача про несвоєчасне укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який укладається не пізніше ніж через                    15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію не є таким, що обмежений у часі, оскільки Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» не містить приписів, згідно з якими замовник звільняється від своїх обов`язків щодо укладення договору про пайову участь, у разі не звернення до відповідного органу з відповідною заявою. Тому порушення відповідачем у цій справі своїх обов`язків є триваючим, у зв`язку з чим висновок судів попередніх інстанцій про пропуск позивачем позовної давності є неправильним.
У постанові Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 362/791/17 зроблено висновок про те, що для того щоб позивач міг звернутися із відповідним позовом до суду йому необхідно було визначити розмір пайової участі у розвитку інфраструктури, в свою чергу здійснити відповідний розрахунок можливо лише за наявності документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками.
Враховуючи те, що відповідач ухилився від виконання вимог закону щодо звернення до позивача з клопотанням про укладення договору та не надав йому документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта з техніко-економічними показниками, він не мав можливості визначити розмір пайової участі та провести претензійно-позовну роботу та відповідно вчасно подати позов до суду.
Апеляційним судом при розгляді справи не були враховані висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі                              № 925/756/19.
Позивач не був стороною у справі № 403/8168/12, в якій рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 червня 2012 року визнано право власності за відповідачем на нерухоме майно без додаткового введення в експлуатацію. Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно також не належить до повноважень позивача.
Положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» безпосередньо зв`язує обов`язок укладання договору пайової участі саме з замовником забудови, а не з зареєстрованими власниками об`єкту будівництва.
Про наявність об`єкту будівництва він дізнався саме з листа Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради від 03 травня 2018 року                         № 10/13-254, тому строк звернення до суду не пропущено. 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 у листопаді 2021 року подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції було правомірно і обґрунтовано застосовано позовну давність та відмовлено у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав.
Доводи позивача про те, що відповідач фактично є замовником будівництва чи реконструкції споруди під літерою Ш-1 не відповідають дійсним обставинам справи, суперечать принципам прав власності щодо можливості виконання реконструкції лише власником або на замовлення останнього та не підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.
Розрахунок суми спірного договору позивачем здійснено всупереч вимог Правил                  № 5/14.
Позивачем не зазначено з якого часу він просить визнати укладеним договір, в той час як це впливає на права та обов`язки сторін з урахуванням визначених у договорі строків щодо здійснення розрахунків та застосування санкцій у вигляді неустойки за несвоєчасну сплату коштів.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 05 серпня 2021 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Ленінського районного суду міста Дніпропетровська.
Справа № 205/3700/18 надійшла до Верховного Суду 20 серпня 2021 року.
Верховний Суд ухвалою від 25 листопада 2021 року справу призначив до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Верховний Суд ухвалою від 15 грудня 2021 року продовжив ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у цій справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 червня                      2012 року у справі № 403/8168/12 визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю виробничо-складських нежитлових приміщень (літера Ш-1) загальною площею                    655,3 кв. м, що розташована у АДРЕСА_1 , без додаткового прийняття в експлуатацію.
Вказаним судовим рішенням установлено, що 21 квітня 2001 року між Колективним (народним) виробничим підприємством «Дніпропетровський комбайновий завод» (далі - КНВП «Дніпропетровський комбайновий завод») та ОСОБА_1 було укладено договір дольової участі в будівництві, за умовами якого сторони об`єднали свої зусилля для досягнення спільної господарської мети спільного проектування, будівництва і подальшої експлуатації об`єкта - будівлі виробничо-складських нежитлових приміщень (літера Ш-1) загальною площею 655,3 кв. м, розташованої у АДРЕСА_1 . Земельна ділянка загальною площею 45,20 га належить КНВП «Дніпропетровський комбайновий завод» на підставі державного акта на право користування землею, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області. 
У результаті проведеної самовільної реконструкції, перепланування та зміни функціонального призначення з`явилась будівля виробничо-складських нежитлових приміщень (літера Ш-1) загальною площею 655,3 кв. м, яка складається із: 1 - виробничого приміщення загальною площею 438,8 кв. м; 2 - складу загальною площею 151,6 кв. м; 3 - складу загальною площею 15,3 кв. м; 4 - складу загальною площею                     49,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . 
Після проведення Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради технічної інвентаризації, цей об`єкт нерухомого майна відображений у технічному паспорті від 15 червня 2012 року як такий, якому змінено функціональне призначення та який вимагає вирішення питання щодо прийняття його в експлуатацію.
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 29 липня 2011 року № 5/14 затверджено «Порядок залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) у розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська» (далі - Порядок № 5/14), згідно з пунктом 2.6 якого величина пайової участі визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації фінансово-економічним департаментом Дніпровської міської ради (надалі-департамент) звернення замовника (забудовника) про укладання договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість об`єкта, з техніко-економічними показниками, погодженими з постійною комісією міської ради з питань соціально-економічного розвитку, бюджету і фінансів; величина пайової участі визначається у договорі, укладеному між Дніпропетровською міською радою, в особі департаменту, та замовником (забудовником); договір про пайову участь укладається не пізніше п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації департаментом звернення замовника (забудовника) про його укладання.
Згідно з договорами купівлі-продажу від 29 жовтня 2014 року, посвідченими приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю. В., ОСОБА_1 продала вказане нерухоме майно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 1/3 частині кожній. 
Власниками по 1/3 частині вказаного нерухомого майна з 29 жовтня 2014 року є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Із відповіді Комунального підприємства «ДМБТІ» ДОР від 08 лютого 2019 року судами встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 первинна технічна інвентаризація цілісного майнового комплексу, у тому числі будівлі літера Ш-1 проведена 05 грудня 2001 року за замовленням КНВП «Дніпропетровський комбайновий завод». Вперше окремо будівлю літера Ш-1 КП «ДМБТІ» ДОР проінвентаризовано 22 березня 2005 року. Вдруге технічну інвентаризацію будівлі літера Ш-1 проведено 10 березня 2009 року. Технічною інвентаризацією встановлено, що будівля літера Ш-1 загальною площею 655,3 кв. м підлягає введенню в експлуатацію, узаконенню, з позначкою «зміна цільового призначення».
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 29 грудня 2014 року № 153/59 надано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню будівлі виробничо-складських нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
За статтею 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
Станом на момент виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до частини другої якої замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 цього ж Закону полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», чинної на час виникнення спірних правовідносин).
Зі змісту статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин та на час звернення з цим позовом до суду, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону.
Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 911/594/18 (провадження                            № 12-81гс19), від 22 серпня 2018 року у справі № 339/388/16-ц (провадження                             № 14-261цс18), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20 (провадження                        № 12-34гс21).
За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договорупро пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і  спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Разом з тим 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року № 132-IX, якими статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня                        2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
За змістом цього Закону та прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.  
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після  втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. 
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після втрати нею чинності. 
Крім того, пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати  участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
Відповідно до частини другої статті 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. 
Розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом (частина перша статті 649 ЦК України).
Зі змісту зазначених норм слідує, що судом розглядаються спори, що виникають при укладанні договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону. При цьому день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
Вирішивши такий спір, суд вказує в резолютивній частині рішення умови, на яких сторони зобов`язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проєкт договору. 
Тобто з моментом набрання чинності рішенням суду (укладенням договору) пов`язується початок дії договору, відбувається набуття сторонами договору цивільних прав та обов`язків, встановлюється відповідальність сторін - правовідносини фактично регулюються на майбутнє. 
Однак з 01 січня 2020 року скасовано дію статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала обов`язкове укладення договору, тому визнання судом договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє на підставі нормативно-правового акта, який було скасовано, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом. 
Відтак, якщо на час здачі новозбудованого об`єкта до експлуатації або ухвалення судового рішення було скасовано норму статті закону, яка зобов`язувала укласти договір про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, то суд не має підстав для задоволення позову обраним позивачем способом, а саме зобов`язати укласти договір або визнати договір укладеним.
Згідно із частинами першою, другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі     № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 04 червня                 2019 року у справі № 916/3156/17.
У зв`язку з припиненням правовідносин забудови земельної ділянки, визнанням договору укладеним та встановленням прав та обов`язків сторін на майбутнє на підставі нормативного акта, який було скасовано, не є законним та ефективним способом захисту, що не відновлює право органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури до здачі об`єкта будівництва в експлуатацію.
Абзацами шостим та сьомим частини дев`ятої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі в розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. 
У зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. 
У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. 
При цьому у відповідності із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. 
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга  статті 1212 ЦК України).
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. 
Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі                      № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17.
Таким чином,  замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
За таких обставин у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Апеляційним судом встановлено, що рішенням міської ради від 29 липня 2011 року                   затверджено Порядок № 5/14, яким передбачено механізм залучення до пайової участі, порядок укладення договорів та розрахунку розміру величини пайового внеску.
Величина пайової участі визначається у гривнях, виходячи із розмірупайової участі, визначеного за нормативами участі, визначеного у відсотковому значенні від загальної кошторисної вартості будівництва (реконструкції), зміни функціонального призначення тощо об`єктів (розділ Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі (внесків) розвитку інфраструктури міста Дніпропетровська, який є додатком до рішень міської ради від 29 липня 2011 року № 5/14).
Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктур населеного пункту, визначений у статті 40 «Про регулювання містобудівної діяльності» та додатку № 3 до Порядку № 5/14.
Судом апеляційної інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 фактично здійснила будівництво виробничо-складських нежитлових приміщень загальною площею 655,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та набула на них право власності в судовому порядку без додатково прийняття в експлуатацію.
Таким чином, обов`язок звернутися до органу місцевого самоврядування із заявою про укладення договору пайової участі у розвитку інфраструктури відповідного населеного пункту законом покладено саме на замовника такого будівництва.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 не уклала договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Дніпро. 
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позовна вимога про визнання договору укладеним не підлягає задоволенню, але з інших мотивів.
Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, має на меті захистити своє право шляхом зобов`язання замовника будівництва сплатити пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та у зв`язку із цим просить суд встановити права та обов`язки сторін за вказаним договором з дня набрання рішенням суду законної сили. 
Водночас визнання судом укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним та встановлення цивільних прав та обов`язків сторін договору на майбутнє за відсутності на час розгляду справи норми статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка зобов`язувала замовника будівництва об`єкта укласти вказаний договір, суперечитиме принципу правової визначеності та не дозволить суду захистити право сторони належним способом.
У зв`язку з порушенням замовником будівництва зобов`язання про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та сплати пайового внеску у позивача виникає право вимагати стягнення коштів на підставі статті 1212 ЦК України. 
Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Звернення до суду з вимогою про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладеним за встановлених судами фактичних обставин справи не є належним способом захисту права чи інтересу позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові. 
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові                           від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (провадження № 14-175цс21).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, третя, четверта статті 412 цього Кодексу).
Враховуючи викладене, зміст оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку про те, що рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 травня 2019 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанова Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року слід змінити на підставі статті 412 ЦПК України, а саме в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07 травня 2019 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська                               від 07 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.  
 
ГоловуючийА. І. Грушицький    Судді:А. А. Калараш     І. В. Литвиненко    С. Ю. Мартєв   Є. В. Петров