Справа № 461/7710/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р. 
Провадження № 22-ц/811/3615/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 грудня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.,
суддів - Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря Івасюти М.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою АТ «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м.Львова від 30 жовтня 2020 року у справі за позовом АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:
В вересні 2020 року АТ «Ідея Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.
Свої вимоги мотивували тим, що відповідно до кредитного договору №Z06.200.76931, укладеного 21.11.2017 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 відповідачу було надано кредит в розмірі 44400 грн. 00 коп., зі сплатою 21,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.
Відповідач скористався кредитними коштами, проте зобов`язання за договором належним чином не виконав, а саме заборгував позивачеві кошти у загальному розмір 71814 грн. 28 коп., що складається з основного боргу - 35175 грн. 28 коп.; простроченого боргу - 4553 грн. 71 коп.; прострочених процентів - 9294 грн. 15 коп.; строкових процентів - 477 грн. 01 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту - 1227 грн. 70 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту - 17198 грн. 73 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 року включно - 3387 грн. 70 коп. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та понесені судові витрати.
Рішенням Галицького районного суду від 30 жовтня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ 19390819) суму боргу за кредитним договором - 53387 грн. 85 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ 19390819) 2100,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, код ЄДРПОУ 19390819) 1562,66 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржив позивач АТ «Ідея Банк», зокрема, що стосується нарахованої та простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості, вважає рішення суду в цій частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що кредитний договір, стягнення за яким є предметом позову у даній справі, укладений 21.11.2017 року, тобто під час дії ЗУ «Про споживче кредитування», в редакції, яка набрала чинності 10.06.2017 року.
Тобто, абзац 3 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», згідно якого кредитодавцю заборонялося встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, втратив чинність, ще до укладення спірного кредитного договору, тому такий не може бути застосований у даній справі, а також не може бути застосована і відповідна судова практика, оскільки така вже не актуальна.
Натомість, у чинному на даний час ЗУ «Про споживче кредитування» міститься визначення поняття загальних витрат за споживчим кредитом, якими є витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Також, втратили чинність Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, на зміну яким прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
Покликаючись на Методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача, банк розраховує загальну вартість кредиту за такою формулою ЗВК = ЗРК + ЗВК, де ЗВК загальна вартість кредиту, ЗРК загальний розмір кредиту, ЗВСК загальні витрати за споживчим кредитом.
Звертає увагу на судову практику в аналогічних правовідносинах.
Стверджує, що на момент укладення кредитного договору, законодавство України передбачало можливість включення до договорів про споживче кредитування умов, що передбачають сплату споживачами плати за обслуговування кредиту чи кредитної заборгованості.
Крім цього, визначення плати за обслуговування кредитної заборгованості підтверджується самим кредитним договором.
Вважає, що передбачена пунктом 1.10 кредитного договору плата за обслуговування кредитної заборгованості встановлена за послуги, які надаються відповідачу протягом всього строку дії кредитного договору, тобто плата за обслуговування кредитної заборгованості, передбачена пунктом 1.10 договору, встановлена за відповідні послуги, котрі надаються відповідачу більше ніж один раз на місяць.
Вважає, що законом не заборонено встановлювати плату за послуги, перелічені у п.1.10 договору, оскільки вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено.
Не погоджується із покликанням суду першої інстанції на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01.04.2020 у справі № 583/3343/19.
Крім цього, на думку апелянта, висновок суду першої інстанції про нікчемність передбаченої кредитним договором умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, є безпідставним, покликається на презумпцію правомірності правочину, яка передабчена ст. 204 ЦК України.
Також зазначає, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, при цьому ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» не містить висновку про несправедливість конкретних умов договору, зокрема, якими передбачено нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, висновок суду щодо нікчемності відповідної умови договору є помилковим та суперечить ч. 2 ст. 215 ЦК України, за якою правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом.
Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги АТ «Ідея Банк» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким таку вимогу задовольнити. Стягнути з відповідача судові витрати.
Відповідно до частини 1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст.7ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Разом з цим, згідно із ч. 1 ст.8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно із яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит, відповідач скористався кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором виконав не у повному обсязі.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога АТ «Ідея Банк» про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати платежів за обслуговування кредиту, є необґрунтованою і в цій частині позов задоволенню не підлягає, при цьому вимога в частині стягнення основного та простроченого боргу, строкових та прострочених відсотків та пені за несвоєчасне погашення платежів, є обґрунтованою та підлягає стягненню в судовому порядку.
Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.
Надаючи оцінку та вважаючи нікчемною умову кредитного договору в частині встановлення платежу за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, отримуючи прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, суд першої інстанції покликався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19 та від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції оскаржує тільки позивач АТ «Ідея Банк» та виключно в частині відмови в задоволенні позову, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України законність рішення в іншій частині не перевіряє.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до укладеного 21.11.2017 року договору №Z06.200.76931 між позивачам і відповідачем, ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 44400 грн. 00 коп., зі сплатою 21,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленими кредитним договором графіком щомісячних платежів.
Позивачем 14.06.2020 року відповідачу направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. Згідної даної вимоги АТ «Ідея Банк» вимагало терміново, протягом 30 календарних днів з дня направлення вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору. Також відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір кредитора.
Відповідачка своїх договірних зобов`язань за кредитним договором не виконав. Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг
ОСОБА_1 становить у загальному розмір 71814 грн. 28 коп., що складається з основного боргу - 35175 грн. 28 коп.; простроченого боргу - 4553 грн. 71 коп.; прострочених процентів - 9294 грн. 15 коп.; строкових процентів - 477 грн. 01 коп.; нарахована плата за обслуговування кредиту - 1227 грн. 70 коп.; простроченої плати за обслуговування кредиту - 17198 грн. 73 коп.; пені за несвоєчасне погашення платежів, нарахованої по 29.02.2020 року включно - 3387 грн. 70 коп.
В свою чергу, слідуючи принципу диспозитивності та беручи до уваги розрахунок заборгованості, яка заявлена у позові, позивач нарахував ОСОБА_1 плату за обслуговування кредиту 1227,70 грн. та прострочену плату за обслуговування кредиту 17 198, 73 грн., що в сукупності становить 18 426,43 грн., у стягненні якої відмовлено судом першої інстанції та яка є предметом перегляду апеляційним судом.
Спеціальним законом, який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів є ЗУ «Про захист прав споживачів».
В свою чергу, згідно із ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент укладення кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунків щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум, а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування»).
Натомість, у п. 1.10 спірного кредитного договору № Z75.00407.003606836 від 29.01.2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, яка включає в себе надання інформації за рахунками позичальника з використання засобів електронного зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів України, в контакт - центрі, шляхом направлення СМС - повідомлення щодо суми платежу за договором кредиту, зарахування платежу та погашення заборгованості за кредитом, надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника, опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із застосування різних каналів зв`язку тощо.
Тобто, пунктом 1.10 кредитного договору фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
При цьому, надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.
Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватись будь якою зустрічною оплатою зі сторони позичальника.
Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту, не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично надання кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюються при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту позичальнику.
Враховуючи наведене, позивач АТ «Ідея Банк» не мав права встановлювати платіж у кредитному договорі, за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як зазначалося вище, в оскаржуваному рішенні міститься посилання на те, що при його ухваленні суд врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі з аналогічних правовідносин №708/195/19 та від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19.
В свою чергу, апеляційна скарга АТ «Ідея банк» не містить доводів, які б спростовували висновки викладені у згаданих постановах касаційного суду чи підстав для незастосування таких.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відповідності умов спірного кредитного договору вимогам Закону України «Про споживче кредитування», на переконання колегії суддів, не ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, матеріалах справи, а також не узгоджуються із сталою судовою практикою Верховного Суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог АТ «Ідея Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та правильно відмовив у задоволенні такої, де стягнення плати з позичальника передбачена за обслуговування кредиту (надання інформації), оскільки надання відповідних послуг в силу вимог чинного законодавства має бути безоплатним.
Що стосується доводів апелянта про те, що законом не заборонено встановлювати плату за послуги, які перелічені у п. 1.10 договору, з покликанням на те, що вимоги щодо безоплатності вказаних послуг законом не передбачено, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, перелік яких є передбачений частиною 3 цієї статті та не є вичерпним.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не є такими, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, тому підстави для перерозподілу судових витрат, відсутні.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея банк» - залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 30.12.2021 року.

Головуючий:  Ванівський О.М.

Судді:  Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.