ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 лютого 2022 року 	м.Суми	

                                                               Справа №585/1398/21 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/38/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Шульги В.О., у приміщенні Роменського міськрайонного суду Сумської області, повний текст рішення виготовлено 27 вересня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:
       19 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в місті Полтави ради, про позбавлення батьківських прав.
       Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період з 11 грудня 2015 року по 23 березня 2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 27 березня 2018 року. Однак, фактично шлюбні стосунки між нею та відповідачем припинилися 11 серпня 2016 року. В період вагітності вона зустріла свого нинішнього чоловіка ОСОБА_3 , з яким 16 лютого 2019 року зареєструвала шлюб.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - дочка ОСОБА_4 .
Вказує, що з моменту народження дитини саме ОСОБА_3 утримує та виховує дитину, вважаючи її своєю, а дитина вважає його батьком. На даний час вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_3 , який доброзичливо та з теплотою ставиться до ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_3 має бажання та намір у подальшому належним чином документально оформити споріднення з дитиною та бути її повноцінним батьком, удочеривши її.
Зазначає, що нею та її нинішнім чоловіком дитині забезпечені належні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між матір`ю, дитиною та вітчимом склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйняттю життя та оточуючих людей. Дитині вчасно проведені профілактичні щеплення, проводились регулярні амбулаторні огляди, стан здоров`я задовільний.
Зазначає, що дитина проживає разом з нею, ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, жодного разу не відвідував дитину, життям та поведінкою дочки не цікавиться, не намагався встановити контакт з дитиною, матеріально дитину не забезпечував, дитина не знає свого біологічного батька.
Вказує, що вона не зверталася до відповідача з позовом про стягнення аліментів, оскільки вона забезпечує дитину разом з нинішнім чоловіком.
Вважає, що позбавлення батьківських прав є необхідним для захисту інтересів дитини, проживання її у сім`ї з гармонійним мікрокліматом і атмосферою піклування про дитину, її виховання у дусі поваги до правових та моральних загальнолюдських цінностей. ОСОБА_2 без будь-яких об`єктивних причин самоусунувся від виконання покладених на нього законом обов`язків по вихованню своєї дочки, піклування про її стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. 
       Посилаючись на вказані обставини, просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Роменський міськрайонний суд Сумської області рішенням від 16 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального прав та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
       У доводах апеляційної скарги зазначає, що після надходження від відповідача заяви про визнання позову, суд її не розглянув, ухвали щодо неї не постановив, у рішенні не мотивував причину відмови у прийнятті такої заяви. Направлення до суду заяви про визнання позову є вольовим рішенням відповідача, що свідчить про його ставлення до дитини та його батьківських обов`язків. Визнання позову відповідачем не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.
Вказує, що відповідач протягом п`яти років не цікавився дитиною та ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків.
Також зазначає, що вона та ОСОБА_3 займаються вихованням та утриманням дитини. Вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_3 , який доброзичливо та з теплотою ставиться до ОСОБА_4 , і дитина саме його вважає своїм батьком. Крім того, ОСОБА_3 має бажання та намір у подальшому належним чином документально оформити споріднення з дитиною та бути їй повноцінним батьком, удочеривши дитину. Номінальна присутність біологічного батька у документах дитини не сприяє захисту інтересів дитини, нормальному психологічному здоров`ю і поліпшенню мікроклімату у житті сім`ї, а навпаки є деструктивним фактором на шляху гармонійного розвитку дитини. 
Отже, позбавлення батьківських прав відповідача, який фактично не бере участі у вихованні дитини з власної волі, не створить негативних наслідків як для нього, так і для дитини, оскільки протягом усього життя дитини її зв`язок із біологічним батьком є виключно формальним, а в реальному житті вони є абсолютно чужими людьми.
Крім того, судом безпідставно було залишено без задоволення клопотання про зобов`язання третьої особи надати висновок про можливість та доцільність позбавлення батьківських прав відповідача.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника адвоката Пархоменка А.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 . У свідоцтві про народження її батьками вказані: мати - ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_2 (а. с. 5).
Сторони по справі з 11 грудня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 березня 2018 року. У мотивувальній частині вказаного рішення суд вказав, що сторони припинили шлюбні відносини з серпня 2016 року. Також у рішенні вказано, що дитина буде проживати з матір`ю (а. с. 8).
16 лютого 2019 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 , після реєстрації шлюбу її прізвище змінено на « ОСОБА_1 » (а. с. 7).
Дитина ОСОБА_4 з 14 лютого 2017 року зареєстрована за місцем реєстрації матері за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9).
У декларації № 0000-8ТКА-1ТНН про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_4 від 18 квітня 2018 року, у графі 1.12 - довірена особа пацієнта для повідомлення у разі екстреного випадку з пацієнтом вказаний ОСОБА_3 (а. с. 10).
Відповідно до довідки КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Полтавської міської ради» від 14 квітня 2021 року №686, під наглядом АЗПСМ №10 перебуває ОСОБА_4 , 2016 року народження, має декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу з лікарем педіатром ОСОБА_10 від 07 жовтня 2020 року. Письмових звернень батька ОСОБА_2 щодо стану дитини в лікувальному закладі не зареєстровано. На прийом до лікаря педіатра з дитиною зверталась мати ОСОБА_1 (а. с. 11).
З довідки Комунального закладу Полтавського дошкільного навчального закладу (ясла-садочок) № 17 «Школа здоров`я» Полтавської міської ради Полтавської області від 08 квітня 2021 року № 01-24/17 вбачається, що ОСОБА_4 відвідує навчальний заклад з вересня 2018 року по теперішній час. Вихованням ОСОБА_4 займаються мати - ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_3 . Біологічний батько дитини ОСОБА_2 , до садочку не приходить, участі у вихованні дочки не приймає (а. с. 12).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач дійсно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, і таке ухилення є винним, позбавлення батьківських прав є крайньою мірою відповідальності, яка застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. В свою чергу позивачкою не надано суду доказів того, що до ОСОБА_2 вживались будь-які заходи впливу, пов`язані з неналежним виконанням батьківських обов`язків. Визнання відповідачем позову суд не прийняв, зазначивши, що воно суперечить закону. 
Проте погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, так як суд дійшов їх з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм процесуального права. 
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. 
Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права безпідставно відмовив позивачці у витребуванні відповідного висновку у органу опіки і піклуванні, пославшись на те, що нею не надано доказів на підтвердження неможливості самостійно отримати такий висновок і надати його суду, хоча положенням ч. 5 ст. 19 СК України передбачено, що письмовий висновок щодо розв`язання спору орган опіки та піклування подає саме суду, а не надає його одному з батьків дитини. 
Крім того суд зазначив, що третя особа у справі - служба у справах дітей, а висновок має бути надано органом опіки та піклування. Проте вказаний висновок суд зробив без врахування норм діючого законодавства, що регулюють діяльність органів опіки і піклування. 
Так, відповідно до п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей. 
Безпосереднє ведення справ і координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, а також стосовно здійснення передбачених законодавством заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад (далі - служби у справах дітей).
         Для здійснення визначених законом повноважень щодо захисту прав дітей міські, районні у містах (у разі їх утворення), сільські, селищні ради об`єднаних територіальних громад забезпечують: утворення служб у справах дітей; розроблення та затвердження положення про службу у справах дітей з урахуванням пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2007 р. № 1068 "Про затвердження типових положень про службу у справах дітей" та примірного положення про службу у справах дітей виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її утворення) ради, сільської, селищної ради, затвердженого Мінсоцполітики.
Отже служба у справах дітей утворена виконавчим комітетом Шевченківської районної у місті Полтаві ради для здійснення визначених законом повноважень органу опіки і піклування. 
На виконання ухвали Сумського апеляційного суду виконавчим комітетом Шевченківської районної у м. Полтаві ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку зазначено, що згідно рішення комісії з питань захисту прав дитини від 20 січня 2022 року батько, ОСОБА_2 , тривалий час не приймає участі у вихованні дитини, не підтримує відносини, не спілкується з нею, матеріально не утримує та надав в електронному вигляді заяву про те, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки. Вихованням та матеріальним забезпечення дитини займається лише мати. 
Частиною 8 статті 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначала, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Підстави за яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені у ст. 164 СК України, в тому числі у зв`язку з ухиленням від виконання ними своїх обов`язків по вихованню дитини (п.2 ч. 1 даної норми).
Як роз`яснено у пунктах 15 та 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
З матеріалів справи вбачається, що з моменту народження ОСОБА_4 її батько - ОСОБА_2 участі у вихованні та розвитку доньки не приймає, її життям не цікавився. На даний час його поведінка не змінилася. Вказана обставина, крім висновку органу опіки та піклування, наданих позивачкою доказів, підтверджується і особистою заявою відповідача про визнання позовних вимог, яку він направив суду першої інстанції (а. с. 42). Свою позицію про визнання позову ОСОБА_2 не змінив і під час апеляційного перегляду справи, направивши Сумському апеляційному суду заяву в якій позов про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки визнає, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та ухвалення рішення про позбавлення його батьківських прав не заперечує. 
Таким чином, поведінка ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки свідчить про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, категоричне не бажання змінити свою поведінку по відношенню до дитини, на що суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог уваги не звернув. Зазначаючи у рішенні, що позбавлення батьківських прав застосовується тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, суд першої інстанції не вказав, які саме засоби впливу можуть чи повинні бути застосовані до відповідача, щоб він почав виконувати свої батьківські обов`язки та хто саме повинен ці засоби впливу до нього застосовувати. Визнання позову відповідачем свідчить про те, що він зробив свідомий вибір не виконувати свої обов`язки по вихованню малолітньої доньки. 
Зазначених вище обставин справи суд першої інстанції належним чином не з`ясував, при вирішенні справи не врахував інтереси дитини, які порушуються у зв`язку з ухиленням відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Таким чином, враховуючи те, що факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої доньки ОСОБА_4  підтверджується зібраними у справі доказами, крім того відповідач підтвердив вказаний факт особистою заявою про визнання позову, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав, що в свою чергу слугуватиме захисту прав дитини у вирішенні всіх її життєвих питань, правта інтересів. 
       З урахуванням викладеного, у відповідності до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, 4, 381-382 ЦПК України, суд - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити. 
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 вересня 2021 в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення. 
Позов ОСОБА_1  задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав, відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 лютого 2022 року.

Головуючий :                                                 Т.А. Левченко 

Судді:                                                                 О.Ю. Кононенко

                                                                        О.І. Собина