Справа № 126/2308/20
Провадження № 22-ц/801/45/2022
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В. І.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року	Справа № 126/2308/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Бершадського районного суду Вінницької області у складі судді Губка В. І. від 07 жовтня 2021 року, -

встановив:

       У жовтні 2020 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі АТ «А-Банк») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 28945 грн 28 к. заборгованості за кредитним договором від 02 жовтня 2016 року, яка складається з:
-10546 грн 91 к. - заборгованість за тілом кредиту; 
-16648 грн 37 к. - заборгованість по процентах за користування кредитом.
На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Свої зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 07 жовтня 2020 року утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.
       Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2021 року у позові відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що АТ «А-Банк» не надало належних, допустимих і достовірних доказів як факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, так і щодо умов, на яких вони надавались.
       В апеляційній скарзі АТ «А-Банк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги розрахунок заборгованості за кредитним договором, не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 користувалася кредитом, здійснювала його погашення, а відтак фактично визнала як факт отримання, так і умови, на яких кредит надавався. Вказувало, що у будь-якому випадку суд повинен був стягнути тіло кредиту та відсотки у розмірі облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
       Частинами першою - четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.
Звертаючись до суду АТ «А-Банк» на обґрунтування позовних вимог, зокрема щодо нарахування процентів посилалося на укладення між сторонами кредитного договору шляхом приєднання - підписання анкети-заяви, умови якого визначені Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ «А-Банк» та Тарифами Банку.
Відмовляючи у стягненні заборгованості по процентах за користування кредитом суд першої інстанції виходив із того, що банк не надав доказів того, які саме умови кредитування мали на увазі сторони при укладенні договору.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
       Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ «А-Банк» дотримало вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» та повідомило споживача про умови кредитування, узгодило зі споживачем саме ті умови, які вважає узгодженими банк.
       Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданого тягара з`ясування змісту кредитного договору.
       Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин приписів частини першої статті 1048 ЦК України з огляду на таке.
       Відповідно до зазначеної норми закону позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Статтею 1049 згаданого Кодексу встановлено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
       Суд встановив, що в анкеті-заяві позичальника від 02 жовтня 2016 року процентна ставка не зазначена.
       Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні його умови щодо строку дії кредитного ліміту, його розміру, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості.
       Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентах за користування кредитними коштами.
       Установивши, що підписана відповідачкою анкета-заява не містить зазначення розміру процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що сторони у договорі не визначили розміру та порядку нарахування процентів, а вимог щодо застосування наслідків порушення зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України банк не пред`являв.
       Однак, не можна погодитися із висновком суду першої інстанції про відмову у стягненні фактично отриманих ОСОБА_1 коштів (тіла кредиту/використаного кредитного ліміту кредитної картки), з огляду на таке.
       Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
       За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.
       Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність факту отримання відповідачкою 10546 грн 91 к. кредитних коштів (використання кредитного ліміту).
       Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
       Проте, ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подала, як і жодних доказів на спростування використання кредитних коштів.
       Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «А-Банк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то суд першої інстанції не мав підстав для відмови у стягненні з відповідачки суми фактично отриманих нею кредитних коштів. 
       Вирішуючи питання про судові витрати у справі відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України апеляційний суд виходить із такого розрахунку: (2102 грн 00 к. - сума судового збору, сплаченого за подання позовної заяви + 3153 грн 00 к. - сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги) / 28945 грн 28 к. - ціна позову Х 10546 грн 91 к. - розмір позовних вимог, який підлягає до задоволення), що становить 1914 грн 79 к. і підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.
       Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2021 року скасувати і ухвалити нове.
       Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк», вул. Батумська, 11, м. Дніпро, код ЄДРПОУ 14360080, 10546 (десять тисяч п`ятсот сорок шість) грн 91 к. фактично отриманих коштів.
       У решті позову відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк», вул. Батумська, 11, м. Дніпро, код ЄДРПОУ 14360080, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1914 (однієї тисячі дев`ятсот чотирнадцять) грн 79 к. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

       Головуючий                                         О. С. Панасюк

       Судді:                                                О. Ю. Береговий

                                                               Т. Б. Сало