Ухвала
Іменем України    
    
22 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 372/2180/18
провадження № 61-18740ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Ратнікової В. М, Писаної Т. О., у справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , третя особа - державний нотаріус Української міської державної нотаріальної контори Київської області Антонченко Олександра Владиславівна, про визнання договору дарування недійсним,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - державний нотаріус Української міської державної нотаріальної контори Київської області Антонченко О. В., про визнання договору дарування недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 все своє життя живе у квартирі АДРЕСА_1 . Цю квартиру позивач придбала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі та успадкувала після його смерті. 10 квітня 2018 року позивачу стало відомо про те, що 20 грудня 2008 року державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О. В. посвідчено договір дарування її квартири. Оскільки наміру і бажання укладати договір дарування свого єдиного житла вона ніколи не мала, вважала, що договір дарування укладено всупереч її волі.
 
ОСОБА_2 просила:
визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20 грудня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О. В., та зареєстрований в реєстрі за № 2387.
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 липня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. 
 
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 20 грудня 2008 року державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О. В. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанцій мотивоване тим, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 не мала вільного і свідомого волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування та передачу у власність відповідачці квартири, яка була її єдиним житлом, що свідчить про те, що вона не мала наміру дарувати цю квартиру, і що вона будучи людиною похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачки лише на підставі договору довічного утримання, укладаючи договір, помилялась щодо саме правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачкою. А тому суд вважав, що договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, однак, не за договором дарування, а за договором довічного утримання. В матеріалах справи є належні, допустимі та переконливі докази, які вказують на те, що позивачка не мала наміру відчужувати належну їй квартиру, після укладення оспорюваного правочину продовжувала безперешкодно користуватись квартирою, проживати в ній, сплачувати житлово-комунальні послуги, ключі від квартири відповідачці не передала, що дає підстави для висновку про доведеність доводів позову про те, що належне їй на праві власності нерухоме майно вибуло поза її волею. На противагу цьому відповідач під час розгляду справи не повідомила суду переконливих аргументів чи обґрунтувань своїх заперечень, посилаючись лише на презумпцію правомірності правочину та наслідки спливу позовної давності. Правочин є оспорюваним в межах цієї справи, тому подібні посилання є необґрунтованими. Суду не повідомлено і не доведено обставин, які б вказували на те, що відповідач вжила будь-яких заходів для прийняття на себе прав та обов`язків власника отриманого в дарунок нерухомого майна, предмет дарунку їй не було передано до цього часу, спорів з приводу наявності будь-яких перешкод у реалізації прав власника, усуненні перешкод у користуванні власністю між сторонами не виникало, участі в утриманні отриманої в дар квартири відповідач не брала. Таким чином, доводи позову знайшли об`єктивне підтвердження під час судового розгляду, що належна позивачу на праві власності квартира була відчужена усупереч її волі, тому договір дарування може бути визнаний недійсним в судовому порядку.
 
Суд першої інстанції зазначив, що позивачка ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 після постановлення заочного рішення у цій справі, тому ухвалою суду від 01 лютого 2021 року була замінена на правонаступника - спадкоємця ОСОБА_1 , який позов підтримав, тому набув право вимоги у цьому спорі та є належним позивачем, права якого підлягають судовому захисту. Суд погодився із доводами позову про те, що ОСОБА_2 дізналась про порушення своїх прав як власника квартири 10 квітня 2018 року, що будь-якими доказами відповідачем не спростовано, однак узгоджується із показами свідків, поясненнями учасників процесу, які вказують на те, що будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою їй не чинилось, відповідачка до використання квартири не приступала, договори із житлово-комунальними організаціями були укладені саме із ОСОБА_2 , саме вона продовжувала утримати квартиру, правовстановлюючі документи у неї були вилучені відповідачкою, тому своєчасно дізнатись про порушення своїх прав вона не могла. За таких обставин, факт пропуску позовної давності без поважних причин судом не встановлено, достатніх підстав для застосування наслідків спливу позовної давності у цьому спорі суд не вбачає.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Мішути В. В. в інтересах ОСОБА_3 задоволено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність помилки, тобто, неправильного сприйняття позивачем при укладенні договору дарування правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, що є, в свою чергу, підставою для визнання цього договору недійсним. Проте, колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що підставою для визнання оспорюваного договору недійсним також є і те, що позивач, будучи людиною похилого віку, за станом здоров`я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, оскільки матеріали справи жодних доказів на підтвердження вказаної обставини не містять. Разом з тим, дійшовши правильного висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, суд першої інстанції не врахував наступне. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися, про вчинення цього правочину. Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, та підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 та Верховним Судом у постанові від 01 лютого 2021 року у справі № 442/2196/19.
 
Апеляційний суд вказав, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18) зазначено, що «позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів». Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 , звертаючись до суду із позовом, посилалась на те, що вона дізналась про порушення своїх прав як власника квартири 10 квітня 2018 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. ОСОБА_1 , якого залучено до участі у справі як правонаступника ОСОБА_2 , пояснив, що позивачці про порушення її права внаслідок укладення оспорюваного договору стало відомо у 2018 році, коли постало питання складення заповіту на його, ОСОБА_1 , користь. Відмовляючи у застосуванні позовної давності, суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи сторони позивача, оскільки вказані обставини узгоджуються із показами свідків, поясненнями учасників процесу, які також вказали на те, що будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою ОСОБА_2 не чинилось, відповідачка до використання квартири не приступала, договори із житлово-комунальними організаціями були укладені саме із ОСОБА_2 , яка продовжувала утримувати квартиру, а тому своєчасно дізнатись про порушення своїх прав вона не могла.
 
Апеляційний суд зазначив, що доводи позивача про те, що про порушення своїх прав як власника ОСОБА_2 дізналася лише у 2018 році неприйнятні, оскільки матеріали справи свідчать, що на момент вчинення оспорюваного правочину (20 грудня 2008 року) позивачці було 64 роки, доказів про наявність у неї на момент укладення договору дарування захворювань, які б могли бути підставою не усвідомлення нею факту укладення правочину, чи перебування у такому стані, при якому вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, матеріали справи не містять. Оспорюваний правочин нотаріально посвідчений, нотаріусом сторонам договору дарування роз`яснено положення статей 229-236, 717, 722, 727 ЦК України. Вказані обставини у своїй сукупності не дають підстав вважати, що ОСОБА_2 з 20 грудня 2008 року, тобто, з дати укладення оспорюваного правочину, не знала та не могла знати про порушення своїх прав як власника квартири. Отже, саме з часу укладення спірного правочину ОСОБА_2 довідалася або мала фактичну можливість довідатися про порушення свого права, та саме від часу укладення договору (грудень 2008 року) розпочався перебіг визначеного законом трирічного строку давності.
 
Апеляційний суд вказав, що оскільки право на позов у ОСОБА_2 виникло з 20 грудня 2008 року, звернувшись до суду із позовом у 2018 році, остання пропустила позовну давність. При цьому, в порушення вимог процесуального закону ні нею, ні її правонаступником, не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вище наведених обставин. Показання свідків, у тому числі, пояснення правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , також не можуть свідчити про те, що ОСОБА_2 про порушення свого права стало відомо лише у 2018 році, коли вона виявила намір скласти заповіт, оскільки, як убачається із матеріалів справи, заповіт нею на користь ОСОБА_1 був складений у лютому 2019 року. Ураховуючи, що позивачка звернулася до суду із позовом з пропуском позовної давності, а відповідачка в установленому законом порядку звернулась до суду із заявою про застосування позовної давності (під час розгляду заяви ОСОБА_3 про перегляд ухваленого у справі заочного рішення (т. 1, а .с. 138-140) та після скасування заочного рішення у відзиві на позовну заяву (т. 1, а. с. 212-216), висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову є помилковими.
 
17 листопада 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, повне текст якої складено 25 жовтня 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 22 листопада 2021 року ці недоліки було усунуто та надано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Підставою, на якій подається касаційна скарга, в уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 20 липня 2021 року у справі № 607/12186/16; від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16; від 07 червня 2018 року у справі № 569/16624/15-ц; від 22 січня 2020 року у справі № 360/939/17; від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц; від 10 квітня 2019 року у справі № 522/9562/16-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 372/271/16-ц; від 06 квітня 2020 року у справі № 201/10123/17; від 07 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц та постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-9цс13. Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд встановив обставини, а саме про те, що: позивачу було 64 роки; доказів про наявність у неї на момент укладення договору дарування захворювань, які б могли бути підставою не усвідомлення нею факту укладення правочину чи перебування у такому стані, при якому вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, матеріали справи не містять, з своїх власних міркувань. Таким чином апеляційний суд суперечить своїм попереднім висновкам про те, що позивач вчинила оспорюваний правочин внаслідок помилки. Оспорюваний договір дарування від моменту його складення знаходився у відповідача, а тому про порушення своїх прав позивач ОСОБА_2 не могла дізнатися вчасно. 
 
Вказує, що постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 не могла бути застосована апеляційним судом, так як не відповідає обставинам у цій справі. Також в порушення постанови Верховного Суду України  у справі № 6-17цс17 судом не було встановлено належними доказами, з якого часу позивач дізналась про порушення свого права. У постанові Верховного Суду від 20 липня 2021 року у справі № 607/12186/16 зазначено, що відлік позовної давності для звернення до суду з вимогами про розірвання договору дарування розпочинається з виникнення обставин, з якими закон пов`язує право особи ініціювати такий позов. У позивача у цій справі спірна квартира була єдиним місцем проживання, іншого житла у неї не було, вона не мала наміру його продавати, продовжувала в ньому проживати до кінця життя, сплачувала комунальні послуги, що судом апеляційної інстанції проігноровано. Ураховуючи, що «позивач в позові посилалась на те, що про порушення свого права та про укладення договору дарування вона дізналась у 2018 році», апеляційним судом було проігноровано постанову Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 372/271/16-ц, де суду касаційної інстанції цього було достатньо для пред`явлення позову та відсутності підстав для застосування позовної давності.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у рівних частках належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. 
 
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 серпня 2008 року Українською міською нотаріальною конторою, успадкувала належну ОСОБА_4 право на Ѕ частку в праві власності на вказаної квартири.
 
Відповідно до договору дарування квартири від 20 грудня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Української міської державної нотаріальної контори Антонченко О. В., зареєстрованого в реєстрі за №3254 ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дарунок належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 01 квітня 2016 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 20 грудня 2008 року. 
 
22 лютого 2019 року ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом буде мати право.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2 померла.
 
Ухвалою Обухівського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року замінено позивача ОСОБА_2 на правонаступника ОСОБА_1 .
 
Під час розгляду справи ОСОБА_3 заявила про застосування позовної давності.
 
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).
 
За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. 
 
У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину»
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним».
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: 
прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України) відсутня вимога про визнання правочину недійсним;
опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 
 
Апеляційний суд встановив, що на момент вчинення оспореного правочину (20 грудня 2008 року) позиваці було 64 роки, доказів про наявність у неї на момент укладення договору дарування захворювань, які б могли бути підставою не усвідомлення нею факту укладення правочину, чи перебування у такому стані, при якому вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, матеріали справи не містять. Оспорюваний правочин нотаріально посвідчений, нотаріусом сторонам договору дарування роз`яснено положення статей 229-236, 717, 722, 727 ЦК України. Вказані обставини у своїй сукупності не дають підстав вважати, що ОСОБА_2 з 20 грудня 2008 року, тобто, з дати вчинення оспорюваного правочину, не знала та не могла знати про порушення своїх прав як власника квартири. Отже, саме з часу вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_2 довідалася або мала фактичну можливість довідатися про порушення свого права, та саме від часу укладення договору (грудень 2008 року) розпочався перебіг позовної давності. Оскільки право на позов у ОСОБА_2 виникло з 20 грудня 2008 року, звернувшись до суду із позовом у 2018 році, остання пропустила позовну давність. При цьому, в порушення вимог процесуального закону ні нею, ні її правонаступником, не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вище наведених обставин. Показання свідків, у тому числі, пояснення правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , також не можуть свідчити про те, що ОСОБА_2 про порушення свого права стало відомо лише у 2018 році, коли вона виявила намір скласти заповіт, оскільки, як убачається із матеріалів справи, заповіт нею на користь ОСОБА_1 був складений у лютому 2019 року.
 
За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.
 
Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 20 липня 2021 року у справі № 607/12186/16; від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16; від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц; від 06 квітня 2020 року у справі № 201/10123/17; від 07 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц та постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-9цс13, є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 07 червня 2018 року у справі № 569/16624/15-ц; від 22 січня 2020 року у справі № 360/939/17; від 10 квітня 2019 року у справі № 522/9562/16-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 372/271/16-ц необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , третя особа - державний нотаріус Української міської державної нотаріальної контори Київської області Антонченко Олександра Владиславівна, про визнання договору дарування недійсним.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                            І. О. Дундар 
 
                                                                                                        Є. В. Краснощоков