ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

                                                            Головуючий суддя у першій інстанції: Валюх В.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року	Львів	Справа № 140/5228/21 пров. № А/857/20946/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 07 жовтня 2021 року у справі № 140/5228/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - 
ВСТАНОВИВ:
24.05.2021р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 15.04.2021р. №  240047-2406-0318 про визначення суми податкового зобов`язання за платежем “орендна плата з фізичних осіб” за 2021 рік в розмірі 4463,56 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.10.2021р. позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, апелянт Головне управління ДПС у Волинській області подав апеляційну скаргу із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить суд, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким в позові відмовити.
п.3 ч.1 ст.311 КАС України, визначено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
29.10.2007р. Луцька міська рада (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) уклали договір оренди землі за адресою м. Луцьк вул. Карпенка Карого, 6Б, згідно п.2.8 якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 285 кв.м. (а.с. 9-11)
Листом від 08.08.2013р. № 1.1-11/5022 Луцька міська рада повідомила ОСОБА_1 про закінчення 05.03.2013р. вказаного договору оренди від 29.10.2007р. (а.с. 12)
При цьому, до вказаного листа надано копію листа начальника станції Луцьк ВП «Рівненська дирекція залізничних перевезень» ДТГО «Львівська залізниця» від 28.10.2011р. №202/Д, з якого видно, що згідно державного акту на право постійного користування землею І-ВЛ №001024 вказана земельна ділянка належить ДТГО «Львівська залізниця» і не вилучена з земельного резерву залізниці, у зв`язку із чим Луцького міського голову просять скасувати рішення щодо оренди або не продовжувати договір оренди землі без погодженої документації встановленим порядком (а.с. 13).
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.06.2016р. у справі №161/5961/16-ц за позовом Луцької міської ради до ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки позов задоволено. Суд зобов`язав  позивача повернути Луцькій міській раді земельну ділянку площею 285 кв.м. (кадастровий номер 110090011), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 по акту приймання-передачі, у стані придатному для подальшого використання. (а.с.14).
16.03.2021р. ОСОБА_1 та Луцька міська рада підписали акт приймання-передачі земельної ділянки, відповідно до якого у зв`язку із закінченням строку дії договору оренди орендар передав, а орендодавець прийняв вищевказану земельну ділянку площею 0,0285 (а.с.26).
15.04.2021р. Головне управління ДПС у Волинській області прийняв податкове повідомлення рішення №240047-2406-0318 за формою «Ф», яким визначив позивачу ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем «орендна плата з фізичних осіб» за 2021р. в розмірі 4463,56 грн. (а.с.6).
Зокрема, податковий орган визначив позивачу суму податкового зобов`язання за 2021р. в розмірі  -4463,56 грн. з орендної плати за земельну ділянку площею 0,0285 га на АДРЕСА_1 , нормативна грошова оцінка якої становить 362044,05 грн., ставка податку - 6%, розмір орендної плати за 1 рік складає 21722,64  грн. При цьому, контролюючий орган дійшов висновків, що строк дії договору оренди землі від 29.10.2007р. закінчився 16.03.2021р., що підтверджується  актом приймання-передачі земельної ділянки   (а.с.5).
Отже, за таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вищевказаний договір оренди землі від 29.10.2007р. укладений строком на 5 років, та строк дії цього договору закінчився 05.03.2013р. При цьому, строк договору не був продовжений сторонами договору.
В  п.289.1 ст.289 ПК України визначено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
ст.1 Закону України «Про оренду землі»   передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про оренду землі»  орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.
Із змісту ч.1 ст.15 ст.4 Закону України «Про оренду землі» видно, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
ч.1, ч.2 ст.21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що   орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до  Податкового кодексу України).
В абз.1 ч.1 ст.31 Закону  України «Про оренду землі» видно, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено.
Зокрема, ч.2,ч.3  ст.34 Закону України «Про оренду землі» визначено, що   у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що договір оренди землі від 29.10.2007р. який укладений Луцькою міською радою та ОСОБА_1 припинився 05.03.2013р. у зв`язку з настанням певного факту, визначеного законом - закінченням строку, на який його укладено. Тому, нарахування до сплати орендної плати за 2021 рік в розмірі 4463,56 грн. відповідно до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 15.04.2021р. №240047-2406-0318 є безпідставним.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління ДПС у Волинській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. Договір оренди землі припинився у зв`язку з настанням певного факту, визначеного  законом  - закінченням строку, на який його укладено, тому нарахування до сплати орендної плати поза межами цього строку є безпідставним.
Доводи апелянта про те, що строк дії договору оренди землі від 29.10.2007р. закінчився 16.03.2021р. що підтверджується актом приймання-передачі колегія суддів не приймає до уваги за безпідставністю. Оскільки, даний договір між орендарем ОСОБА_1 та орендодавцем Луцькою міською радою не був продовжений та строк дії якого закінчився 05.03.2013р., що підтверджується листом Луцької міської ради від 08.08 2013р. № 1.1-11/5022 та умовами самого договору.
Згідно п.288.1 ст.288 ПК України  підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є саме договір оренди такої земельної ділянки, строк якого у даному випадку закінчився 05.03.2013р.
Несвоєчасне повернення орендодавцеві земельної ділянки орендарем не може бути підставою для нарахування орендної плати. Оскільки згідно ч.2 ст. 34 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відшкодування орендодавцю завданих збитків.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 07 жовтня 2021 року у справі № 140/5228/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель