Постанова                                         
Іменем України                                            
 
08 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 369/16486/18
провадження № 61-4432св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),                  Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року в складі колегії суддів: Кулікової С. В., Олійника В. О., Желепи О. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
 
На обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що вона та ОСОБА_2 почали проживати однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство в орендованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчить договір оренди квартири від 02 квітня 2009 року. За цей період між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю: вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. За час спільного проживання ними було придбано декілька об`єктів нерухомості, а саме: дві земельні ділянки в с. Віта Поштова Києво-Святошинського району Київської області, які були зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 . З цієї причини та з метою побудови будинку позивач та відповідач ОСОБА_2 вирішили зареєструвати офіційний шлюб.
 
26 липня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладений шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис від 26 липня 2011 року № 1772. Після реєстрації шлюбу шлюбне прізвище позивача « ОСОБА_1 » було змінено на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 ». Спільних дітей ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 не мають. Наразі між ними припинені будь-які шлюбні стосунки, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо один від одного і не створюють єдину сім`ю. Між сторонами відсутня взаємна повага та підтримка, так само, як і намір продовжити шлюб та зберегти сім`ю. Позивачка ОСОБА_1 вважає, що подальше спільне життя з відповідачем ОСОБА_2 неможливе, з чим він погоджується, і тому позивачка змушена звертатися до суду з вимогою про розірвання шлюбу.
 
За час проживання однією сім`єю позивачкою та відповідачем було придбано на ім`я ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером 3222481201:01:001:0113, що розташована на АДРЕСА_2 , вартість якої становить 154 185,00 грн. Також було придбано на ім`я ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером 3222481201:01:001:0098, що розташована на АДРЕСА_2 , вартість якої становить 184 215,00 грн.
 
Позивач просила суд:
 
- встановити факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2   однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року до часу офіційної реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 - 26 липня 2011 року;
 
- розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис від 26 липня 2011 року № 1772;
 
- поділити майно подружжя, виділивши в особисту приватну власність позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером 3222481201:01:001:0113, що розташована на АДРЕСА_2 , вартість якої становить 154 185, 00 грн. 
 
- виділити в особисту приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером 3222481201:01:001:0098, що розташована на АДРЕСА_2 , вартість якої становить 184 215, 00 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Шлюб між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , зареєстрований 26 липня 2011 року, -  розірвано.
 
В решті вимог позову відмовлено.
 
Задовольняючи позов в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки жоден з подружжя не бажає примиритися, суд дійшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю з серпня 2009 року до 26 липня 2011 року та поділу майна, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту проживання однією сім`єю з серпня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме не надано доказів про спільне проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не надано доказів її участі у набутті спільно з відповідачем спірного майна. Крім того, суд врахував, що на спірній земельній ділянці з кадастровим номером 3222481201:01:001:0113, що позивач просила виділити у її приватну власність, розташований будинок, що незавершений будівництвом (самочинне будівництво). 
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділу майна, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року  апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя задоволено.
 
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_2   однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року до часу офіційної реєстрації шлюбу - 26 липня 2011 року.
 
В порядку поділу майна подружжя:
 
виділено в особисту приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером 3222481201:01:001:0113, розташовану на        АДРЕСА_2 , вартість якої відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного ПП «Експерт-Консалт-Центр» від 25 березня 2011 року, становить 154 185,00 грн;
 
виділено в особисту приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером 3222481201:01:001:0098, розташовану на   АДРЕСА_2 , вартість якої відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного ПП «Експерт-Консалт-Центр» від 09 березня                2011 року, становить 184 215,00 грн.
 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 797,11 грн.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя, та ухвалюючи нове рішення про задоволення цих вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надані докази, показання свідків, пояснення учасників справи, встановлені фактичні обставини справи, свідчать про те, що сторони проживали однією сім`єю з серпня 2009 року до 26 липня 2011 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та саме в цей період сторони за спільні кошти придбали спірні земельні ділянки, які облаштовувалися і після реєстрації шлюбу 26 липня 2011 року. Тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою позовних вимог про встановлення факту проживання однієї сім`єю та поділ майна, не надавши належної правової оцінки доказам та показанням свідків у їх сукупності, та не врахувавши, що відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, що земельні ділянки придбавалися за спільні кошти.
 
Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі
 
18 березня 2021 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_11 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2020 року.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 лютого                                           2019 року у справі № 522/25049/16, від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та законним, а доводи апеляційної скарги, які задоволено апеляційним судом - безпідставними, надуманими та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи.
 
Наведені в постанові суду апеляційної інстанції доводи про те, що факт ведення спільного господарства між відповідачем та позивачем, а також придбання земельних ділянок за спільні кошти підтверджується нібито показанями свідків з боку позивача в особі її матері, доньки та подруг є нікчемними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не відображають дійсних відносин відповідача з позивачем.
 
Із вказаними особами відповідач не спілкувався та ніколи не повідомляв їм про свої особисті плани та відносини з ОСОБА_1 , а тому вони об`єктивно не можуть володіти інформацією про те, що планував відповідач до одруження з ОСОБА_1 та яким чином розпоряджався своїми особистими грошовими коштами.
 
Суд першої інстанції правильно оцінив докази, які надані сторонами у справі.
 
Зокрема, надана позивачем копія договору оренди квартири, укладеного 02 квітня 2009 року особисто відповідачем з власником нерухомого майна, ніяким чином не підтверджує участь у цих договірних відносинах, а також оплату платежів по ньому з боку ОСОБА_1 .
 
Доказів на підтвердження таких фактів позивачем не надано.
 
Інші докази, надані позивачем, не є належними доказами, які б підтверджували факт спільного проживання та ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету.
 
Щодо придбання відповідачем земельних ділянок суд першої інстанції правильно встановив, що згідно з умовами договору купівлі-продажу, земельні ділянки відповідач придбав в особисту приватну власність за власний кошт для особистого користування.
 
Будь-яких доказів про те, що це здійснено повністю або частково за кошти позивача, матеріали справи не містять і ОСОБА_1 у ході судового розгляду не надала.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи з Києво-Святошинського районного суду Київської області.
 
Справа надійшла до Верховного Суду у червні 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Доводи інших учасників справи
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Суди встановили, що 26 липня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб (т. 1 а. с. 14).
 
Від спільного подружнього життя сторони дітей не мають.
 
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 березня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В. О., зареєстрованого в реєстрі за № 1254, відповідач ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:001:0098, що розташована в АДРЕСА_2 , вартість якої становить 184 215,00 грн, цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
 
Також, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 квітня                   2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчуком В. О., зареєстрованого в реєстрі за № 1996, відповідач ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:001:0113, що розташована в АДРЕСА_2 , вартість якої становить 154 185,00 грн, цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року                         № 5-рп/99).
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі                          № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі                                         № 6-1026цс15 зазначено, що «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці».
У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі                                                  № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18) зазначено, що «особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності».
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.
Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту її спільного проживання із відповідачем, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, яка частка в такому майні відповідно до розміру фактичного внеску кожного із сторін та яка була внесена особисто позивачем у придбання (набуття) майна, наявність чи відсутність домовленостей між сторонами щодо створення спільної сумісної власності.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надані докази, покази свідків, пояснення учасників справи, встановлені фактичні обставини справи, свідчать про те, що сторони проживали однією сім`єю з серпня 2009 року до 26 липня 2011 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та саме в цей період сторонами за спільні кошти придбано спірні земельні ділянки, які облаштовувалися і після реєстрації шлюбу 26 липня                    2011 року. 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, в межах своїх повноважень, повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої, третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, взяв до уваги обставини справи, встановлені судом першої інстанції, та ті самі докази, які суд першої інстанції оцінив, переоцінивши їх, при цьому не навів підстав для такої переоцінки та вмотивованих обґрунтувань на спростування наведених судом першої інстанції висновків, не витребував нові докази у справі, а дійшов протилежного висновку про задоволення позову.
Суд апеляційної інстанції вважав доведеним, що в період з серпня 2009 року до      26 липня 2011 року сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах. 
Так, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Разом із тим суд у рішенні не навів, якими доказами підтверджено, що в указаний період позивач мала з відповідачем спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції, переоцінивши докази, встановлені та дослідженні судом першої інстанції, не вказав, які норми процесуального чи матеріального права порушив суд першої інстанції при встановлені фактичних обставин. Дійшовши до висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя, суд апеляційної інстанції такі висновки не мотивував та належними доказами не підтвердив. Без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією.
Наведене дає підстави для висновку, що висновки апеляційного суду ґрунтувалися на припущеннях, а не на встановлених обставинах, що є порушенням норм процесуального права, яке мало наслідком неправильне застосування норм матеріального права та у результаті неправильне вирішення спору.
Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції, правильно застосував наведені вище норми матеріального права щодо встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділу майна, дав належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту спільного проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу з серпня 2009 року до 26 липня 2011 року, ведення сторонами у цей період спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, наявність усталених відносин, притаманних подружжю, та з цих підстав правильно відмовив у позові.   
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що факт проживання позивача однією сім`єю з відповідачем з серпня 2009 року до 26 липня 2011 року не підтверджено належними та допустимими доказами.
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 707/2882/19 (провадження № 61-19575св20), від 28 липня 2021 року у справі № 583/3251/17 (провадження № 61-2187св20).
Оскільки суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
Апеляційний суд, всупереч вимогам статей 367, 382 ЦПК України, переоцінив наявні у справі докази, без витребування нових, не навів належних доказів на спростування висновків місцевого суду, скасував законне рішення суду першої інстанції.
З урахуванням встановлених у справі обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції не відповідає як нормам матеріального права, так і принципу справедливості правосуддя, у зв`язку із чим таке рішення не може вважатися законним і підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції на підставі статті 413 ЦПК України, як помилково скасованого.    
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, сплачений за їх подання судовий збір у розмірі 8 177,60 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року скасувати.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 травня 2020 року залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 177,60 гривень витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                            А. І. Грушицький 
Судді:                                                                                     А. А. Калараш
І. В. Литвиненко 
Є. В. Петров
                                                                                              О. С. Ткачук