16.02.22
22-ц/812/265/22
Справа номер 490/5021/19 Головуючий суду першої інстанції – Черенкова Н. П.
Провадження номер 22-ц/812/265/22 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

16 лютого 2022 року                                                 м. Миколаїв
            
Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,  
суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Лівшенком О. С,
за участі представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року, ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,
У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_4 подала до суду позов до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав щодо їх сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_2 вказувала, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, не відвідує його, не цікавиться його навчанням та розвитком, має заборгованість по сплаті аліментів. 
Така поведінка відповідача свідчить про ухилення та самоусунення від виконання обов`язків щодо виховання сина, втрату зв`язків з дитиною та байдуже ставлення до життя дитини. 
Посилаючись на вказане, ОСОБА_2 просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_6 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків. Відповідач бажає спілкуватися із сином.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, позивач зазначала, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази та розтлумачено норми матеріального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з даними свідоцтва про шлюб позивач 18 січня 2020 року змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , уклавши шлюб з громадянином Турецької Республіки Булгурджу ОСОБА_9 .
Сторони по справі є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після розірвання у 2010 році шлюбу між сторонами син залишився проживати із матір`ю у м. Миколаєві.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2011 року з ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6 в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 10 листопада 2010 року та до досягнення дитиною повноліття.
Виходячи з даних державної виконавчої служби, відповідач сплачував позивачу аліменти, але не у повному розмірі і невчасно, має заборгованість щодо їх сплати станом на 01.02.2021 у розмірі 101 701 грн. 
Відповідно до інформації Дошкільного навчального закладу Миколаївської міської ради №99 та Миколаївської загальноосвітньої школи №24, за час відвідування ОСОБА_6 цих закладів його батько ОСОБА_3 участі у його вихованні не приймав. Працівники закладів ніколи його не бачили.
Згідно з довідкою лікаря-педіатра від 20.05.2019 на прийоми до лікаря ОСОБА_6 приходив завжди у супроводі матері.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суду пояснили, що відповідач не проявляє бажання спілкуватися з сином.
ОСОБА_12 , допитаний у якості свідка, пояснив, що не спілкується і не бажає спілкуватися з батьком. Мати та бабуся з боку матері цілком його забезпечують. Потреби у спілкуванні з батьком та бабусею з боку батька він не вбачає. Висловив бажання виїхати з матір`ю для проживання до Туреччини. 
Відповідно до соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 08.11.2019 ОСОБА_12 як свою сім`ю сприймає себе, матір та бабусю з маминого боку. Відношення ОСОБА_6 до його батька є емоційно відчуженим, при питаннях, пов`язаних із спілкуванням з батьком, спостерігається байдужість та спокій. Стосунки дитини з матір`ю є доброзичливими, довірливими, неконфліктними. ОСОБА_6 відчуває з її боку увагу, підтримку, любов та захист. 
Згідно з висновком Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 18.02.2020 ОСОБА_3 недоцільно позбавляти батьківських прав щодо сина ОСОБА_6 , оскільки доказова база щодо ухилення від виконання ним своїх батьківських обов`язків є недостатньою. ОСОБА_3 з 2015 року проживає за кордоном. Йому надано можливість налагодити відносини з сином та в повному обсязі виконувати батьківські обов`язки.
У письмових поясненнях до Служби у справах дітей адміністрації Центрального району м. Миколаєва ОСОБА_3 вказував на напружені стосунки із позивачем, яка чинила йому перешкоди у спілкуванні з сином. У зв`язку з постійними конфліктами він прийняв рішення перервати спілкування із сином з метою убезпечити його від емоційної напруги, яка виникає внаслідок конфлікту між батьками.
Відповідно до інформації Державної прикордонної служби України від 25.01.2021 останні рази ОСОБА_3 перетинав кордон України на виїзд 07 лютого 2018 року та 05 грудня 2019 року. 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі – СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Статтею 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 
Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батька, матері батьківських прав щодо дитини здійснюється виключно за наявності передбачених законом підстав та є крайнім заходом впливу на відповідну особу в разі неможливості врегулювання спірних правовідносин іншим шляхом.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.
Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми сімейного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам. 
Апеляційний суд, погоджуючись з цими висновками суду першої інстанції, вважає недоцільним повторне наведення обґрунтувань на спростування доводів апеляційної скарги, які вже були оцінені судом. Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що хоча пункт перший статті 6 Конвенції і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»). 
Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо сина не підтверджено належними доказами. Докази ж, які були надані сторонами, не доводять винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми обов`язками. 
Твердження позивача про неврахування судом першої інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №459/3411/18, є необґрунтованими, оскільки правовідносини у зазначеній справі стосуються інших фактичних обставин стосовно участі батька у вихованні дитини.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим. Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки доказів.
Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

 
П О С Т А Н О В И В:

 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                О. В. Локтіонова 

Судді                С. Ю. Колосовський  
         
О. О. Ямкова 

Повний текст постанови складено 16 лютого 2022 року.