ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року	Львів	Справа № 500/755/22 пров. № А/857/6013/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                             Кухтея Р.В.
суддів:                                                                        Носа С.П., Шевчук С.М., 
з участю секретаря судового засідання:            Кахнич Г.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 березня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Баранюком А.З. в порядку письмового провадження у м. Тернополі) у справі за адміністративним позовом Тернопільської міської ради до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про скасування рішень,

                                                    в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року Тернопільська міська рада звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про відкриття виконавчого провадження від 20.01.2022 ВП №68237705 та постанову про стягнення виконавчого збору від 20.01.2022 ВП №68237705.
Позов мотивований тим, що оспорювані постанови є протиправними з огляду на те, що питання надання особі дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розглядається на пленарному засіданні сесії міської ради. Підготовка проектів рішень міської ради з їх подальшим винесенням на пленарне засідання сесії, являє собою певну процедуру, яка полягає у дотриманні встановлених вимог до проектів рішень ради, їх оприлюднення у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», погодження відповідними посадовими особами міської ради та розгляд проектів рішень ради на засіданні постійних комісій. Зазначає, що міською радою вчиняється ряд дій, спрямованих на добровільне виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 по справі №500/2617/21, зокрема, здійснюється підготовка відповідних проектів рішень ради до видачі виконавчого листа №500/2617/21 від 24.12.2021 та винесення оспорюваних постанов у межах виконавчого провадження ВП №67875405.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14.03.2022 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 20.01.2022 ВП№68237705. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) подало апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. На момент відкриття виконавчого провадження державний виконавець не зобов`язаний самостійно з`ясовувати будь-яку інформацію щодо виконання судового рішення боржником, скільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом не передбачено. Крім того, звертає увагу на те, що станом на 23.03.2022 виконавчий збір з боржника стягнуто у повному обсязі та перераховано до державного бюджету.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк та не оскаржив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Відтак, з урахуванням вимог ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів надає правову оцінку доводам скаржника в межах поданої апеляційної скарги та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову повністю, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.07.2021 по справі №500/2617/21, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2021, визнано протиправною бездіяльність Тернопільської міської ради щодо неприйняття рішення, передбаченого частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, за клопотанням ОСОБА_1 від 05.02.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, орієнтовною площею 0.01 га та зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 05.02.2021 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, орієнтовною площею 0.01 га та прийняти рішення відповідно до статті 118 цього Кодексу.
На виконання вищевказаного рішення, Тернопільським окружним адміністративним судом 24.12.2021 було видано виконавчий лист зобов`язального характеру, який ОСОБА_1 було пред`явлено до виконання.
20.01.2022 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 20.01.2022 ВП №68237705, пунктом третім якої вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 26000,00 грн.
20.01.2022 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) було винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №68237705.
Вважаючи оспорювані постанови протиправними, Тернопільська міська рада звернулася до адміністративного суду з вимогою про їх скасування.
Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування постанови про стягнення судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент пред`явлення стягувачем виконавчого листа до примусового виконання, рішення суду від 12.07.2021 по справі №500/2617/21 міською радою фактично не було виконано, а тому у відповідача були відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження. Разом з тим, міська рада, як боржник, до пред`явлення виконавчого листа до виконання, самостійно здійсювала дії, спрямовані на виконання судового рішення та фактично самостійно виконала його, розглянувши проект рішення «Про відмову у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_1 », прийнявши відповідне рішення №8/12/150, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для прийняття рішення про стягнення з боржника виконавчого збору.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016, який набрав чинності 05.10.2016 (далі - Закон №1404-VІІІ в редакції, чинній на момент прийняття оспорюваних постанов).
Згідно статті 1 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»
Згідно ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною першою статті 18 Закону №1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
У частині першій статті 27 Закону №1404-VIII міститься визначення, за яким виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. 
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч.3 ст.27 Закону №1404-VIII).
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (абз.1, 3 ч.4 ст.27 Закону №1404-VIII). 
Частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VIII визначено вичерпний перелік підстав, за яких виконавчий збір не стягується. Крім того, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (ч.7 ст.27 Закону №1404-VIII).
Частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього ж Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Окремі питання організації виконання судових рішень визначені Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 (далі - Інструкція №512/5, в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних постанов).
Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону №1404-VIII. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Системний аналіз положень статті 26, статті 27 Закону №1404-VIII, Інструкції №512/5 в аспекті спірних правовідносин, дає підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання виконавчого документа. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню.
Верховний Суд у постановах від 28.04.2020 по справі №480/3452/19, від 20.11.2019 по справі №480/1558/19 дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови.
Отже, після набрання чинності змінами до ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII, стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення з прийняттям відповідної постанови, не пов`язується з фактично стягнутою виконавцем сумою, а обчислюється у відсотках від суми, яка підлягає стягненню.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку про правомірність дій державного виконавця при прийнятті постанови від 20.01.2022 про стягнення виконавчого збору в межах ВП №68237755, які вчинені ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Крім того, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, як на підставу для скасування постанови те, що позивач, до пред`явлення виконавчого листа до виконання, самостійно здійснював дії, спрямовані на виконання рішення та фактично самостійно виконав його розглянувши проект рішення «Про відмову у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: пров. Цегельний, гр. ОСОБА_1 », прийнявши рішення №8/12/150, оскільки на думку суду апеляційної інстанції, такі дії боржника у вищезазначений спосіб не доводять факт виконання судового рішення, оскільки на день відкриття виконавчого провадження та прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, рішення виконано не було.
Частиною 2 статті 6 КАС України та положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 272, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

                                                 п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 березня 2022 року по справі №500/755/22 скасувати та прийняти постанову, якою відмовити Тернопільській міській раді у задоволенні позовних вимог до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про скасування рішень.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 18.04.2022