ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/976/22 Справа № 213/3698/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року, яке постановлено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 грудня 2021 року,-
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПівдГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 120 000 грн., завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним виробничої травми. Висновком МСЕК від 24 жовтня 2011 року позивачу не встановлено втрати професійної працездатності та не визначено інвалідність. 
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з АТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 908 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ «ПівдГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Суд не взяв до уваги відсутність доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахував, що позивачу у зв`язку з настанням нещасного випадку відсоток втрати професійної працездатності не встановлювався, тобто довідка МСЕК у позивача відсутня. Крім того, відповідно до Протоколу засідання медичної комісії по розгляду заяв за фактом травмування від 10 лютого 2010 року зв`язок травми з виробництвом встановити не передбачається можливим.
АТ «ПівдГЗК» вказує, що положеннями  Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, внесено зміни до п.п.164.2.14а) статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди.
Зазначеною нормою закону передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «ПівдГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1  працював з 10 жовтня 1967 року по 19 листопада 1968 року електрослюсарем з ремонту гірничого обладнання, з 19 листопада 1968 року по 17 березня 1969 року - вантажником, з 17 березня 1969 року по 02 травня 2002 року - слюсарем з ремонту  рухомого складу управління залізничного транспорту ВАТ "ПівдГЗК", правонаступником якого є АТ "ПівдГЗК" (а.с. 29-30).
В період роботи на ВАТ "ПівдГЗК", правонаступником якого є АТ "ПівдГЗК" 30 жовтня 2010 року з позивачем стався нещасний випадок. 
Відповідно до п. 6 Акту № 2-А про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом від 19 березня 2010 року, внаслідок обриву ременя реміної передачі і пошкодження рукава пневмосистеми ОСОБА_1 завдано травму у вигляді забитого садна грудної клітки зліва, лівої половини грудної клітки і лівого передпліччя, підшкірної гематоми лівої половини грудної клітки (а.с. 19). 
Згідно п. 7 Акту, причинами настання нещасного випадку є порушення вимог безпеки під час експлуатації обладнання, устаткування, машин, механізмів (а.с. 19). 
Відповідно до п. 10 Акту, особами, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці є позивач та начальник дільниці Блоха А.Н. (а.с. 19).
Висновком МСЕК від 24 жовтня 2011 року позивачу не встановлено втрати професійної працездатності та не визначено інвалідність (а.с. 21). 
Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог  ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки виробничу травму отримано позивачем під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача АТ «ПівдГЗК», і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.
Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.         
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.  
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманою травмою, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не взяв до уваги відсутність доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахував, що позивачу у зв`язку з настанням нещасного випадку відсоток втрати професійної працездатності не встановлювався, тобто довідка МСЕК у позивача відсутня. Крім того, відповідно до Протоколу засідання медичної комісії по розгляду заяв за фактом травмування від 10 лютого 2010 року, зв`язок травми з виробництвом встановити не передбачається можливим, є необґрунтованими, оскільки стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, й не ставить таке право у залежність від наявності або ж відсутності стійкої втрати професійної працездатності.
Крім того, як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Отже, той факт, що травмування позивача внаслідок нещасного випадку на виробництві не потягло за собою встановлення висновком МСЕК ступеня втрати професійної працездатності, не свідчить про відсутність у роботодавця обов`язку з відшкодування завданої моральної шкоди, адже, як уже зазначалося вище, правовими підставами для відшкодування роботодавцем працівникові моральної шкоди, завданої ушкодженням на виробництві, є доведення факту такого ушкодження здоров`я та перенесення у зв`язку з цим моральних страждань.
В даному випадку, позивачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами доведено, як факт ушкодження його здоров`я на виробництві при виконання трудових обов`язків, так і завдання йому у зв`язку з цим моральної шкоди.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції при винесенні судового рішення суду не було враховано, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яке набрало чинності 23 травня 2020 року, внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.
Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.
При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла Постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції враховано характер отриманої позивачем травми, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 
Так, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода, внаслідок чого він переносить щоденно фізичний біль та моральні страждання, порушено його звичайний життєвий ритм, у зв`язку з чим позивач переносить моральні страждання та хвилювання.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 50 000 гривень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 10 січня 2022 року.

Головуючий: 

Судді: