ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року	Львів	Справа № 380/5940/21 пров. № А/857/20577/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                          Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року (суддя – Сакалош В.М., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складення повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №380/5940/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

                                                              встановив: 

У квітні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 81169,14 гривень за період із 16 серпня 2018 року по 23 березня 2021 року; 2) стягнути з відповідача на користь позивача  понесені ним судові витрати. 
Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити  в повному обсязі. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 року адміністративний позов задоволено. Стягнуто з відповідача військової частини НОМЕР_1 на користь позивача ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення) у розмірі 81169,14 гривень за період із 16 серпня 2018 року по 23 березня 2021 року. Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Сил України та інших військових формуваннях, КЗпП України не поширюється, а врахування суддею статей 116 і 117 КЗпП України при винесенні рішення є недоцільним. Вказує апелянт, що у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідно часу. Звертає увагу суду на те, що позивач своїм правом, передбаченим абзацом 3 пункту 242 Положення № 1153/2008, не скористався, а судом першої інстанції даний факт до уваги взято не було, а також не враховано, посилаючись на приписи статей 116, 117 КЗпП України, зобов`язавши військову частину НОМЕР_1 виплатити середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення, які не належали позивачу до виплати на момент виключення його із списків особового складу військової частини. Щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення апелянт зазначає, що враховуючи специфіку фінансування військових частин, порядку підпорядкування та виконання управлінських директив, отримання індексації грошового забезпечення військовослужбовці реалізовували виключно через судові рішення, що мало місце і у випадку позивача. Звідси право на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016          по 15.08.2018 у позивача виникло виключно на підставі судового рішення, яке було постановлено вже після його звільнення. Наведені обставини свідчать про відсутність вини відповідача, роботодавця, в розумінні статті 116 КЗпП України. Тому на час звільнення позивача з військової служби спірні суми йому ще не належали, а вина відповідача у їх не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України. Тобто, компенсація за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена за судовим рішенням, не може здійснюватись за правилами ст. 117 КЗпП У країни. Щодо вимоги позивача про виплату середнього заробітку зазначає апелянт, що при звільненні з позивачем був проведений повний розрахунок з дотриманням діючого законодавства. Жодних заперечень щодо розрахунку від позивача не надходило. Позивач погодився з наказом командира військової частини НОМЕР_2 , згідно якого його було розраховано та виключено  із списків особового складу частини і всіх видів забезпечення. Позивач не вимагав скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.08.2018 №174, тому відсутні підстави для виплати позивачу середнього грошового забезпечення ня підставі статей 116,117 КЗпП України. Також стверджує апелянт, що судом першої інстанції всупереч правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справах №761/9584/15-ц та № 821/1083/17 у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 щодо наведених у них критеріїв не було зменшено розмір середнього заробітку про який зазначав позивач, натомість позовна заява була задоволена в повному обсязі. Щодо обчислення середнього заробітку у розмірі 81169,14 грн. за період із 16.08.2018 по 23.03.2021, суд у власних розрахунках помилково розраховує відсоткове співвідношення виплаченої індексації грошового забезпечення до всіх сум, що належали позивачу на момент його виключення із списків особового складу військової частини, адже сума у розмірі 312189,00 грн., про яку зазначав позивач і яку суддя врахував при своїх обчисленнях, не повинна була виплачуватися позивачу військовою частиною НОМЕР_1 . Враховуючи даний факт, всі подальші розрахунки позивача є невірними і не повинні братися судом до уваги під час розгляду даної справи. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 17.06.2021 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому зазначив про безпідставність та необґрунтованість вимог апеляційної скарги. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по строковій частині) №174 від 15.08.2018 року ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 8-9). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.11.2020 року в справі за №380/8037/20, яке набрало законної сили 03.03.2021 за наслідками прийнятого апеляційною інстанцією судового рішення, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано військову частина НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 15.08.2018 з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців індексації (а.с. 10-19). 
На виконання рішення суду 23.03.2021 року на банківський рахунок ОСОБА_1 поступили кошти в сумі 82370,85 грн. (а.с. 21). 
Позивач вважаючи, що остаточний розрахунок при звільненні з ним проведено не в день виключення із списків особового складу військової частини, відтак має право на стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а тому звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, адже така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум. Враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку має бути перераховане та виплачене позивачу у розмірі 81169,14 грн.. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17). 
Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення 15.08.2018, проте виконав свій обов`язок лише 23.03.2021. Таким чином,  оскільки військовослужбовцю (працівникові) не виплачена належна йому у день звільнення індексація грошового забезпечення, позовні вимоги про стягнення грошового забезпечення (середнього заробітку) за весь період затримки розрахунку є правомірними. 
Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку. 
Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 17.06.2021 року із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу 23.03.2021 року індексацію грошового забезпечення у сумі 82370,85 грн. на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.11.2020 по справі №380/8037/20. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 16.08.2018 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 22.03.2021, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог. 
Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне. 
Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100). 
Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях. 
Оскільки позивача звільнено з військової служби 15.08.2018, а виплата індексації грошового забезпечення здійснена лише 23.03.2021, строк затримки розрахунку складає - 950 календарних днів (з 16.08.2018 по 22.03.2021). 
Згідно відомостей, що наведені у довідці Військової частини НОМЕР_1 19.05.2020 року №92, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням складав: червень 2018 року – 10023,00 грн., липень 2018 року – 10023,00 грн. (а.с. 20). 
Таким чином встановлено, що розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільнення сукупно становив 20046 грн.. Кількість днів у червні та липні 2018 року становила 61 день (у червні 2018 року- 30 днів, у липні 2018 року – 31 день). Середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 328,62 грн. (20046 грн./61 календ.днів). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 312189,00 грн. (328,62 х 950), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (82370,85 грн.). 
Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. 
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а. 
Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 82370,85 грн./ 312189,00 грн. (сума індексації грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,26. 
Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 81169,14 грн. (середня заробітна плата позивача за один день – 328,62 х 950 днів затримки розрахунку х 0,26 = 81169,14). 
Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 16.08.2018 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 22.03.2021, становить 81169,14 гривень. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд  

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року в адміністративній справі №380/5940/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль