ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 січня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 280/4960/21	

          Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Шлай А.В. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,       
    
                     розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 р. (суддя: Татаринов Д.В.) в адміністративній справі №280/4960/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

                                                    В С Т А Н О В И В:
      
           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення з ним 31 грудня 2020 р. повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби; стягнути з відповідача середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 36 265,61 грн.
        Позовні вимоги обгрунтовано тим, що з військової служби він звільнений 31 грудня 2020 р., однак повний розрахунок грошового забезпечення з ним проведено лише 04 червня 2021 р., що свідчить про обов`язок відповідача відповідно до статті  117 Кодексу законів про працю України сплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 
   Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено. 
   Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем. Посилаючись на порушення норм матеріального права, скаржник просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Скаржник вказує, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад і розміри виплати грошового забезпечення, однак і дії статей 116-117 Кодексу законів про працю України не розповсюджуються на спірні правовідносини. 
     Письмовий  відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду не надходив.
    Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
  Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно
до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і 
обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене 
судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
     Судом першої інстанції встановлено, що наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) №836 від 07 грудня 2020 р.   ОСОБА_1  звільнений у запас відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «б» (за станом здоров`я). Наказом командира Військової частини НОМЕР_1   ОСОБА_1 з  31 грудня 2020 р. виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з виплатою йому компенсації за невикористані 45 днів щорічної основної  відпустки за 2020 р.; премії в розмірі 35 % посадового окладу; надбавки за роботу з відомостями, що становлять державну таємницю в розмірі 15 % посадового окладу; надбавки за класну класифікацію у розмірі 7 % від посадового окладу; надбавки за особливості проходження служби в розмірі 78 % посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання  та надбавки за вислугу років з 01 грудня по 31 грудня 2020 р. 
     Водночас,  на дату звільнення 31 грудня 2020 р. відповідачем не проведений з  позивачем  розрахунок в повному обсязі, усі належні йому суми виплачені відповідачем лише - 04 червня 2021 р.  
    Суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача в частині невиплати позивачу усіх належних йому сум в день звільнення - 31 грудня 2020 р., та визначив  стягнути  з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі  36 265,61 грн.
              Правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, встановлене Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положенням про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.
              Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників. 
              Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 03 серпня 2021 р. у справі №580/278/19 (К/9901/8019/20).
          Відповідно до     статті 47 КЗпП України     власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у     статті 116 цього Кодексу.
          За приписами     статті 116 КЗпП України     при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
          Частиною першою     статті 117 КЗпП України     визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у     статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          За результатами аналізу зазначених законодавчих норм Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 дійшла висновку, що умовами застосування частини першої     статті 117 КЗпП України     є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
          Згідно з частиною другою     статті 117 КЗпП України     при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого     статтею 117 КЗпП України,     враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,     співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
          На думку колегії суддів, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування відповідає критеріям обґрунтованості, розумності та справедливості.
         Частиною 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
              Зважаючи на те, що доводи апеляційної інстанції висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення суду, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
             Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                               
                                        П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1   - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 серпня 2021 р. в адміністративній справі №280/4960/21  - залишити без змін.
               Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 25 січня 2022 р. і касаційному оскарженню не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.    

Головуючий - суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий