Ухвала
Іменем України 
 
16 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 754/17187/19
провадження № 51-338 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, визнано винуватим та засуджено за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України  (далі – КК) до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
06 листопада 2019 року близько 14:00 ОСОБА_5 , знаходячись в приміщенні молитовної зали Храму на честь ікони Божої Матері «Всецариця», розташованого на вул. Милославська, 2Б/1 в м. Києві, переслідуючи корисливий мотив, направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав церковне кропило вартістю 485,80 грн, чим заподіяв священнослужителю Храму «Всецариця» ОСОБА_6 майнової шкоди на вказану суму.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року щодо засудженого  ОСОБА_5 залишено без зміни.
Верховний Суд ухвалою від 31 січня 2022 року касаційну скаргу прокурора залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.
10 лютого 2022 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга прокурора, в якій вона ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. 
У своїй касаційній скарзі прокурор зазначає про те, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 КК, яке відповідно до вимог статті 12 КК відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, обставинам його вчинення, а саме вчинення повторно умисного корисливого злочину, зокрема, крадіжки з молитовної зали Храму на честь ікони Божої Матері «Всецариця» та за наявності такої обтяжуючої обставини покарання, як рецидив злочину.
Також, вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано дані про підвищену суспільну небезпеку особи засудженого, який є неодноразово судимий за вчинення аналогічних умисних, корисливих злочинів, реально відбував покарання в місцях позбавлення волі. Вказане, на думку прокурора, свідчить про те, що              ОСОБА_5 свідомо веде злочинний спосіб життя, має стійку антисоціальну спрямованість та систематичний характер вчинення кримінальних правопорушень і наполегливо прагне вести незаконний спосіб життя шляхом набуття матеріальних благ за рахунок чужого майна.
До того ж, посилається на те, що при призначенні покарання судом безпідставно враховано обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, у зв`язку з відсутністю будь-яких даних, що підтверджують наявність такої обставини.
Крім того, прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував усіх доводів апеляційної скарги, не зазначив підстав, на яких визнав її необґрунтованою в частині м`якості призначеного покарання, та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам статті 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюється та не заперечується. 
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання засудженому через  м`якість є необґрунтованими з огляду на таке.
Статтею 65 КК передбачено, що при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з копії вироку суду першої інстанції, кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглядалося у порядку частини 3 статті 349 КПК.
Так, районний суд, призначаючи засудженому покарання в межах санкції частини 2 статті 185 КК, а саме у виді арешту на строк 6 місяців, урахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_5 злочину, обставини кримінального провадження, дані про особу засудженого, який не працює, раніше неодноразово судимий, в тому числі, за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, а також ненастання тяжких наслідків.
Разом з тим, місцевий суд зважив і на пом`якшуючу покарання обставину – щире каяття та на обтяжуючу покарання обставину – рецидив злочину.
При цьому, районний суд не вбачав правових підстав для застосування статті 75 КК, оскільки саме таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім. 
Апеляційний суд, залишаючи вирок суду без зміни, у своєму рішенні зазначив про те, що судом першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, дотримано вимоги кримінального закону, враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, обставини кримінального провадження, відсутність настання тяжких наслідків, а також наявність пом`якшуючої покарання обставини – щире каяття та обтяжуючої покарання обставини – рецидив злочину.
 
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, про те, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через м`якість та неврахування судом обставини, яка обтяжує покарання, а саме рецидив злочинів, є необґрунтованими.
 
Так, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції щодо призначення засудженому покарання в межах санкції частини 2 статті 185 КК, а саме у виді арешту на строк 6 місяців, у колегії суддів також сумнівів не викликає, оскільки під час призначення покарання були враховані та оцінені обставини, які є необхідними для призначення покарання. До того ж, врахуванню підлягають обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу прокурор. 
Доводи прокурора про безпідставність врахування судом обставини, що пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, є безпідставними, оскільки з вироку суду першої інстанції вбачається, що засуджений у судовому засіданні визнав свою вину та щиро розкаявся, при тому, що суд за згодою всіх учасників судового розгляду визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_5 , є явно несправедливим через суворість, немає.
 
Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КК.
Таким чином, Суд дійшов висновку, що з касаційної скарги прокурора та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення.
З огляду на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
 
Відмовити прокурору ОСОБА_4 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за її  касаційною скаргою нана вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                      ОСОБА_3