ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

01 лютого 2022 року 	м. Дніпро	справа № 804/488/16	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат»
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року (суддя Олійник В.М.) у справі №804/488/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

                                                в с т а н о в и В:

ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську МГУ ДФС від 21 жовтня 2015 року: 
№0000874602 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 4 498 648 грн.; 
№0000864602 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість 4 259 360 грн. із застосуванням штрафної (фінансової) санкції у сумі 2 129 689 грн.;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року провадження у справі закрито з тих підстав, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
Судове рішення мотивовано тим, що враховуючи положення Кодексу України з процедур банкротства, вимога особи щодо якої порушено справу про банкрутство, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, як майновий спір боржника, підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство з визначенням юрисдикційності розгляду такого спору господарському суду.
Такі висновки суд обґрунтував посиланням на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 у справі №905/2030/19, та встановленими обставинами справи, які свідчать про здійснення на цей час щодо позивача провадження у справі про банкрутство.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач, зокрема, зазначає про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних відносин 
правову позицію, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 у справі №905/2030/19, оскільки остання не є релевантною щодо спірних правовідносин у цій справі. Позивач зазначає, що спірні правовідносини, які були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі №905/2030/19, стосувалися предметної юрисдикції спору про скарження податкових повідомлень-рішень, що були прийнятті після відкриття провадження у справі про банкрутство та набуття чинності та ведення у дію Кодексу України з процедур банкрутства. У спірному ж випадку, як зазначає позивач, оскаржувані у цій справі ППР були прийнятті контролюючим органом до порушення відносно позивача справи про банкрутства та до набрання чинності Кодексом України з процедур банкрутства. На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про те, що переданий на вирішення суду спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. З цього приводу позивач зазначає те, що як на час подання позову так і на час відкриття провадження у справі спори щодо оскарження рішень контролюючого органу предметно були віднесені до адміністративного судочинства, а отже подальші зміни правового регулювання процедур банкрутства та відповідно зміна судової практики щодо предметної юрисдикції спорів, не може бути підставою для закриття провадження в адміністративній справі, при цьому, враховуючи і те, що жодні законодавчо внесені зміни не передбачали необхідності закриття провадження у справах, які були відкритті до набрання чинності Кодексом України з процедур банкрутства. Також позивач звертає уваги на самі наслідки закриття провадження у справі, які фактично позбавляють позивача доступу до правосуддя, оскільки враховуючи час прийняття оскаржуваних ППР та приписи податкового законодавства щодо строків давності, позивач не має можливості оскаржити рішення контролюючого органу в порядку господарського судочинства у межах справи про банкрутство.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з огляду на таке.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що оскаржувані у цій справі податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом 21.10.2015.
Із позовом до суду ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» звернулося 22.01.2016.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.02.2016 відкрито провадження в адміністративній справі.
31.05.2019 ухвалою господарського суду Дніпропетровської області порушено справу про банкрутство ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» за №904/2104/19, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та призначено розпорядника майна.
16.10.2020 ухвалою господарського суду Дніпропетровської області було припинено процедуру розпорядження майном та введено процедуру санації боржника - ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат».
21.10.2019 року набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року № 2597-VIII (далі - КзПБ).
З часу прийняття КзПБ змінилися процедури банкрутства, а також законодавець змінив правила визначення юрисдикції спорів щодо майнових та немайнових вимог особи, яка може бути визнана банкрутом за наслідком таких процедур.
Виходячи із правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 у справі №905/2030/19, вимоги особи щодо якої порушено справу про банкрутство, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, як майновий спір боржника, підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство з визначенням юрисдикційності розгляду такого спору господарському суду. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у правовідносинах щодо визначення розміру податкових зобов`язань боржника у справі про банкрутство шляхом оскарження рішення податкового органу з 21 жовтня 2019 року підлягають застосуванню положення        статті 7 КУзПБ, які визначають юрисдикцію розгляду таких спорів у межах провадження у справі про банкрутство у господарському судочинстві (пункт 44 постанови).
У спірному випадку, встановивши обставини, які свідчать про здійснення на теперішній час процедур банкрутства відносно позивача, прийнявши до уваги зазначену правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку необхідність закриття провадження у цій справі через те, що вказаний спір повинен розглядатися в порядку господарського судочинства у справі про банкрутством ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат».
З таким висновком суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не може погодитися з огляду на таке.
Так, з огляду на суть правовідносин, які були предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі №905/2030/19, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами позивача про те, що зроблені Великою Палатою Верховного Суду правові висновки не є релевантними щодо спірних правовідносин, які розглядаються у межах цієї справи, оскільки стосувалися предметної юрисдикції спору про скарження податкових повідомлень-рішень, що були прийнятті після відкриття провадження у справі про банкрутство та набуття чинності та ведення у дію Кодексу України з процедур банкрутства. У спірному ж випадку оскаржувані у цій справі ППР були прийнятті контролюючим органом до порушення відносно позивача справи про банкрутства та до набрання чинності Кодексом України з процедур банкрутства.
У свою чергу, чинним на час звернення позивачем із позовом до суду законодавством та відкриття провадження у цій справі, зокрема КАС України, спори щодо оскарження податкових повідомлень-рішень були, у тому числі за позовами осіб, відносно яких здійснювалося провадження у справах про банкрутство, були віднесені до предметної юрисдикції судів адміністративної юрисдикції.
Положеннями        статті 124 Конституції України        визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        (далі -Конвенція) передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Визначене Конвенцією поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Суди повинні керуватися принципом визначеності і не допускати наявності проваджень, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета судами різних юрисдикцій.
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Статтею 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. 
Як зазначено вище, на час звернення позивачем із позовом до суду, відкриття провадження у цій справі, переданий на вирішення суду спір визначався законодавцем як спір адміністративної юрисдикції.
Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
У практиці ЄСПЛ проблема спорів щодо підсудності (юрисдикції) розглядається через декілька правових категорій, які мають враховуватися судом у кожному конкретному випадку, а саме «принцип правової впевненості», «легітимні сподівання» та «правовий пуризм».
Окрім того, питання правової визначеності й передбачуваності є невід`ємною складовою верховенства права. У державі, яка керується принципом верховенства права, громадяни виправдано очікують, що вони можуть покладатися на попередні судові рішення в подібних справах, і таким чином можуть передбачати юридичні наслідки своїх дій чи бездіяльності.
ЄСПЛ неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява №13151/04, п.26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», зава №8269/02, п.38).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (Bulanov and Kupchik v. Ukraine, заяви № 7714/06 та № 23654/08), у якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади.
Право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, є правом людини, якому кореспондує відповідний обов`язок держави. Складовою цього обов`язку є забезпечення незалежного, безстороннього суду, який створений та діє відповідно до закону. Саме держава повинна створити судову систему, яка здатна забезпечити право на справедливий суд.
Отже, на думку суду апеляційної інстанції, зміна законодавства в частині визначення підсудності спорів, що мала місце вже після відкриття провадження у справі, не може тлумачитися як така, що імперативно вимагає закриття провадження у справі, якщо інше не передбачено самими змінами.
Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року № 2597-VIII не передбачав (не передбачає) необхідності закриття провадження у справах, які порушенні у межах іншого судочинства, а ніж господарського, до набрання чинності цим Кодексом.
Таким чином, оскільки з позовом до суду позивач звернувся до відкриття провадження у справі про банкрутство та до набрання чинності Кодексом України з процедур банкрутства, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для закриття провадження у цій справі.
Крім цього, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції не врахував того, що у такому разі позивач фактично буде позбавлений можливості оскаржити податкові повідомлення-рішення в порядку господарського судочинства з огляду на час прийняття ППР та приписи податкового законодавства щодо строків давності, які є присічними та не можуть бути поновленні. Тобто, наслідками закриття провадження у справі є фактичне позбавлення позивача доступу до правосуддя у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції не можливо визнати законною та обґрунтованою, як того вимагає ст..242 КАС України, у зв`язку з чим ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» - задовольнити.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року у справі №804/488/16 – скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, передбачені ст..ст.328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 01.02.2022
Повне судове рішення складено 02.02.2022
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк