ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4140/19                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача Кузьменка В.В.,
                                     суддів: Василенка Я.М., Глущенко Я.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Дочірнього підприємства "Компания Заповіт" до Київської міської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості, повернення на рахунок позивача грошових коштів сплачених на рахунок Київської міської митниці Державної фіскальної служби України, за апеляційною скаргою Київської митниці Держмитслужби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А:
Дочірнє підприємство "Компанія Заповіт" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської митниці Державної фіскальної служби України про:
- визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів від 23 квітня 2019 року №UA100000/2019/000095/2;
- повернення на рахунок позивача грошових коштів, сплачених на рахунок Київської міської митниці ДФС, у розмірі 83000,00 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів від 23 квітня 2019 року №UA100000/2019/000095/2.
В іншій частині адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Київською митницею Держмитслужби подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Доводи апелянта обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, позаяк під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товару, який надійшов до позивача, та перевірки документів, поданих для підтвердження митної вартості товару було встановлено, що в поданих документах містяться розбіжності, а також надані позивачем документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, та всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Отже, оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2018 року між ДП «Компанія Заповіт» (покупцем) та Hangzhou LK Import & Export Co., LTD (продавцем) укладено контракт №191/18, за умовами якого продавець продає, а покупець купує товар в кількості, асортименті, цінах та технічних умовах, як вказано в специфікації, доданій до контракту. 
При цьому у вказаному контракті сторони погодили здійснення поставки з Китаю в Україну, морем на умовах Інкотермс-2010 FOB Шанхай або FOB Qingdao (пункт 3.2    Контракту).
Також Сторони домовилися, що ціни на товар згідно даного контракту вказується в інвойсі (рахунок) до даного контракту в доларах США. В ціну входить вартість доставки перевізнику покупця/контейнер заводу, митних, пакування та маркування товарів. (пункти 4.1 та 4.2 Контракту).
15 квітня 2019 року позивач подав до Київської міської митниці ДФС електронну митну декларацію №UA100010/2019/327744 з метою здійснення митного оформлення товару, а саме верстати для обробки різних матеріалів шляхом видалення матеріалу за допомогою лазерного випромінювання: оптоволоконний верстат для лазерного різання LF3015GCR 1000W-1 шт. в розібраному вигляді стандартній комплектації, новий; Виробник JITAN G. WEIKE SCIENCE&TECHNOLOGY CO., LTD; країна виробництва CN.
Митна вартість товару визначена позивачем за ціною договору (основним методом).
На підтвердження заявленої митної вартості позивач надав копії наступних документів: контракт від 28 грудня 2018 року №191/18, специфікація від 28 грудня 2018    року  №1, платіжні доручення від 04 січня 2019 року №6 та від 21 січня 2019 року №8, рахунок-фактуру від 21 лютого 2019 року №LKZV-CI, довідка транспортних витрат від 11 квітня 2019 року №1104-1, проформа інвойс від 28 грудня 2018 року №LKZV-19001-РI, договір на перевезення від 19 лютого 2019 року №19029-28, договір перевезення від 01 листопада 2018 року №0111-2018, рахунок на оплату транспортних послуг від 05    вересня 2018 року, рахунок на оплату транспортних послуг від 11 квітня 2019 року №1315, комерційну пропозицію, митну декларацію відправника від 06 березня 2019 року №422720190000126542.
Київська міська митниця ДФС прийняла рішення про коригування митної вартості товарів від 23 квітня 2019 року №UA100000/2019/000095/2 у зв`язку з неподанням декларантом всіх витребуваних документів та відсутність відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості та наявність розбіжностей у поданих документах.
Не погоджуючись з рішенням митниці, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту оскаржуваного рішення Київської міської митниці про коригування митної вартості товарів встановлено, що воно не містить наявної в митного органу інформації, яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; та не містить обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно зі статтею 57 Митного кодексу України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ)    резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 58 Митного кодексу України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Згідно з частиною другою статті 58 Митного кодексу України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Відповідно до частини третьої статті 58 Митного кодексу України визначено, що у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.
Наведені правові норми вказують, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, з урахуванням відповідних обмежень, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
При цьому застосування другорядних методів визначення митної вартості товарів може мати місце виключно при неможливості застосування основного; у свою чергу основний метод визначення митної вартості товарів не застосовується лише якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Колегія суддів зазначає, що досліджуючи правомірність застосування позивачем основного методу визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, суд першої інстанції вірно вказав на відсутність обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів; щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товару покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Апелянт під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не довів та не надав відповідних доказів того, що використані позивачем, як декларантом, або уповноваженою ним особою відомості щодо митної вартості імпортованого товару, не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Згідно з частинами першою та другою статті 53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1)  декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2)  зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3)    рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4)  якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5)  за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6)    транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7)  копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8)  якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1)  договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2)  рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3)  рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4)  виписку з бухгалтерської документації; 5)  ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6)  каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7)  копію митної декларації країни відправлення; 8)  висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (частина третя статті 53 Митного кодексу України).
Частина п`ята статті 53 Митного кодексу України встановлює, що забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
З аналізу наведених норм Митного кодексу України вбачається, що законодавець передбачив вичерпний перелік документів, який подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Дана норма кореспондується з положеннями частини третьої статті 318 Митного кодексу України, згідно з якою митний контроль має передбачати виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. 
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
У свою чергу, частинами другою-п`ятою статті 58 Митного кодексу України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується, зокрема, у разі, якщо: щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
При цьому, метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
Аналіз положень частини третьої статті  53, частин першої, другої та п`ятої статті 54, статті 58 Митного кодексу України дає підстави для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 Митного кодексу України.
У постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі №809/4367/15 зазначено, що в разі здійснення коригування митної вартості за резервним методом, у рішенні про коригування митний орган обов`язково повинен зазначити докладну інформацію та джерела, які використовувалися митним органом при визначенні митної вартості за шостим (резервним) методом. Тобто, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, контролюючий орган повинен також зазначити докладну інформацію і джерела, які ним використовувалися. 
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, погоджується з тим, що позивач в якості підтвердження митної вартості товарів надав необхідні та достатні документи при митному оформленні товару.
Водночас відповідачем не доведено суду, що надані позивачем документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта стосовно неможливості визначення митної вартості товару за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), з огляду на розбіжності у документах на транспортування, а саме те, що позивачем на підтвердження витрат на транспортування надано довідку, видану ТОВ “Хіллдом логістікс”, в той час як відповідно до коносамента експедитором є фірма “GCLL” з огляду на таке.
01 листопада 2018 року Компанією Global Contanier Lines Latviya SIA (GCLL) (виконавець) укладено договір із ТОВ “АЙ СІ ЕЙ” (замовником) №01/11-2018, за умовами якого останній зобов`язується здійснити перевозку (фрахт) внутрішньо-торгових вантажів у стандартах 20-ти та 40-ка футових контейнерах по маршрутам і інструкціям вказаних замовником, на взаємно затверджених умовах та тарифах. До цього ТОВ “АЙ СІ ЕЙ” уклало і ТОВ “Хіллдом логістікс” договір від 05  вересня 2018 року №050918/1 про надання транспортних-експедиторських послуг з перевезення експертно-імпортних та транзитних вантажів, за яким ТОВ  “Хіллдом логістікс” зобов`язується надати транспортно-експедиторські послуги з перевезення експертно-імпортних  та транзитних вантажів морським, автомобільним, залізничним,авіаційним транспортом, а також перевезення у великовантажних контейнерах і додаткові послуги необхідні для організації таких перевезень вантажу. Аналогічний договір укладений між позивачем та ТОВ “Хіллдом логістікс” 19 лютого 2019 року №19029-28 про надання транспортних-експедиторських послуг з перевезення експертно-імпортних  та транзитних вантажів.
Таким чином, розрахунок за отримання вищевказаних послуг здійснено із ТОВ “Хіллдом логістікс”, що підтверджується актом виконаних робіт та платіжними дорученнями від 23 травня 2019 року №277, від 27 травня 2019 року №301, від 03 червня 2019 року №340 та від 07 червня 2019 року №3943, що спростовує посилання апелянта про непідтвердження витрат на транспортування.
Суд першої інстанції вірно вказав на необґрунтованість посилань відповідача, які вказані зокрема в апеляційній скарзі, на подання платіжних доручень від 04 січня 2019 року №6 та від 21 січня 2019 року №8 до митного оформлення без дотримання вимог Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22, якою передбачено проставлення на платіжних дорученнях дати, підпису та штампу банку, оскільки дані платіжні документи оформлено на території іншої держави, на яку не розповсюджуються вимоги цієї Інструкції.
Більше того, відповідно до пункту 17.2 статті 17 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” документ на переказ може бути паперовим або електронним. Нормами статті 8 Закону України “Про платіжні системи та переказ коштів в Україні” встановлено, що електронний документ має однакову юридичну силу з документом на паперовому носії. Відповідальність за достовірність інформації, що міститься в такому документі, несе особа, яка підписала цей документ за допомогою електронного цифрового підпису.
В частині посилань відповідача про ненадання позивачем проформи інвойсу від 28    грудня 2018 року №LKZV-19001-РI, то відповідно до штемпеля, який міститься на проформі інвойсу від 28 грудня 2018 року №LKZV-19001-РI, даний документ отримано Одеською митницею ДФС 11 квітня 2019 року.
При цьому, посилання апелянта на  наявність у митного органу інформації про імпортування подібних (аналогічних) товарів за вищою митною вартістю  є необґрунтованими, оскільки при здійсненні коригування митної вартості в рішенні про коригування митний орган обов`язково повинен зазначити докладну інформацію та джерела, які ним використовувалися при визначенні митної вартості за відповідним методом. Тобто, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості імпортованих позивачем товарів, відповідач повинен був навести конкретну інформацію та критерії, за якими він порівнював відповідних товар з тим, який був імпортований позивачем (період постачання, країну відправлення, умови поставки тощо). У спірних рішеннях про коригування митної вартості такі дані відсутні.
Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції не встановлено, а відповідачем не зазначено конкретних обставин, що стали підставою для коригування митної вартості, зокрема, що відомості про митну вартість товарів є неповними та/або недостовірними, або невірно визначено митну вартість товарів. Відтак, правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору, а також об`єктивна можливість застосування першого методу відповідачем ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду справи не спростовано.
Поряд з наведеним, колегія суддів відхиляє зазначені апелянтом недоліки у документах, наданих позивачем та які не належать до документів, які підтверджують митну вартість товару, адже виявлені недоліки не можуть спростовувати заявлений позивачем рівень митної вартості товару, який підтверджується наданими належними та допустимими доказами та не викликають у суду сумнівів у достовірності визначеної позивачем митної вартості товару, що свідчить про неправомірність рішення Київської міської митниці про коригування заявленої митної вартості товарів від 23 квітня 2019 року №UA100000/2019/000095/2, яке обґрунтовано скасовано судом першої інстанції.
Колегія суддів також вказує, що апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань, ніж ті, які були зазначені у відзиві на позовну заяву, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. 
Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.
Доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 – 76 КАС України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували відсутність підстав для задоволення позову апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши  обставини справи.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,  

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Київської митниці Держмитслужби на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства "Компания Заповіт" до Київської міської митниці Державної фіскальної служби України,  про визнання протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості, повернення на рахунок позивача грошових коштів сплачених на рахунок Київської міської митниці Державної фіскальної служби України – залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач:                                                              В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                 Я. Б. Глущенко

                                                                                          Я. М. Василенко