ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1073/22 Справа № 205/6800/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року                                                                         м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року

по цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію права власності, –

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, повернення земельної ділянки, визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 2016 на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року у цивільній справі № 202/1559/16-ц за відповідачем ОСОБА_5 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. зареєстровано право власності на нерухоме майно, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., номер запису про право власності – 14014597.

На підставі договору купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 671, власником Ѕ частки нерухомого майна став ОСОБА_3 , номер запису про право власності – 14163146.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 686, власником Ѕ частки нерухомого майна став ОСОБА_3 , номер запису про право власності – 14177724.

На підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2621, власником зазначеного нерухомого майна став ОСОБА_1 , номер запису про право власності – 17936916.

На підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2629, власником зазначеного нерухомого майна став ОСОБА_1 , номер запису про право власності – 17944598.

Таким чином, ОСОБА_1 є власником зазначеного вище об`єкту нерухомості.

16 лютого 2017 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 202/1559/16-ц рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року скасовано в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення літ.А-1, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Отже, правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_5 набула право власності на нерухоме майно – скасовано.

Земельна ділянка, на якій розташовано самочинно побудоване нерухоме майно по АДРЕСА_1 , належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності. Відповідачу ОСОБА_5 зазначена земельна ділянка не надавалась під будівництво, право власності чи користування на неї також не надавались.

Також позивач вважав, що на підставі статті 376 ЦК України спірний об`єкт нерухомого майна, самовільно переобладнаний ОСОБА_5 , підлягає знесенню за рахунок останньої, а земельна ділянка – приведенню у придатний до використання стан.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсними: договір купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 671; договір купівлі-продажу від 08 квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 686; договір купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2621; договір купівлі-продажу від 10 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2629; а також скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 40,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , внесені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.: за ОСОБА_5 , номер запису про право власності 14014597 від 29 березня 2016 року; за ОСОБА_3 , номер запису про право власності 14163146 від 07 квітня 2016 року та 14177724 від 08 квітня 2016 року; за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 17936916 від 09 грудня 2016 року та 17944598 від 10 грудня 2016 року. Також, позивач просив зобов`язати ОСОБА_5 знести самочинно збудоване нерухоме майно, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 січня 2021 року про виправлення описок, позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., від 07 квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 671.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., від 08 квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 686.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року, Ѕ частки нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2621.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., від 10 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2629.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 40,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 :

- за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ), номер запису про право власності 14014597 від 29 березня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.;

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), номер запису про право власності 14163146 від 07 квітня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.;

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), номер запису про право власності 14177724 від 08 квітня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.;

- за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), номер запису про право власності 17936916 від 09 грудня 2016, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.;

- за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), номер запису про право власності 17944598 від 10 грудня 2016, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.

Зобов`язано ОСОБА_5 знести самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 40,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, Дніпровська міська рада просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача – без задоволення.

Судом апеляційної інстанції було установлено, що відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

З наданих до матеріалів справи документів вбачається, що спадкоємцем померлого ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 741, спадкова справа № 5/2020. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з магазину продовольчих товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належав померлому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу частки нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. 23 травня 2016 року за реєстровим № 1024.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року залучено до участі у справі ОСОБА_4 в якості правонаступника відповідача – ОСОБА_3 .

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України.
Справу розглянуто за участі представника апелянта ОСОБА_1 — адвоката Касумова У.Я.о., повноваження підтверджені, перевірені судом (т.1 а.с.268,269;т.2 а.с.39,40-41). Представника позивача Дніпровської міської ради — Сокол І.В. та представника третьої особи — Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького районну Дніпровської міської ради — Синько Т.М. Інші учасники, сповіщені належним чином, у тому числі і на сайті судової влади до суду не з”явились, причини неявки суду не повідомили.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року у цивільній справі № 202/1559/16-ц за ОСОБА_5 визнано право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., без введення в експлуатацію (т.1 а.с.11-12).

На підставі вказаного рішення, 29 березня 2016 за відповідачем ОСОБА_5 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. зареєстровано право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., номер запису про право власності – 14014597 (т.1 а.с.17-18).

07 квітня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 671, за умовами якого, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 Ѕ частку нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м. (т.1а.с.20).

На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_3 , номер запису про право власності – 14163146 (т.1 а.с.17).

08 квітня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 Ѕ частку нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 686 (т.1 а.с.21).

На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_3 , номер запису про право власності – 14177724 (т.1 а.с.16-17).

На підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2621, власником Ѕ частки нерухомого майна став ОСОБА_1 , номер запису про право власності – 17936916 (т.1 а.с.16).

10 грудня 2016 року відповідно до запису про право власності 17944598, внесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2629, власником Ѕ частки нерухомого майна став ОСОБА_1 (т.1 а.с.15).

Станом на теперішній час власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м. є ОСОБА_1 .

16 лютого 2017 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року у справі № 202/1559/16-ц в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення (будівлю магазину) літ. А-1, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та в задоволені позову відмовлено (т.1 а.с.13-14).

Таким чином, правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_5 набула право власності на нерухоме майно, скасовано.

Вказаним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року встановлено, що визнавши за ОСОБА_5 право власності на самочинну будівлю магазину без введення її в експлуатацію, суд першої інстанції порушив вимоги частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що власником земельної ділянки, на якій проведено самочинне будівництво спірного нерухомого майна є Дніпровська міська рада. Внаслідок самочинного будівництва будівлі та ухвалення судового рішення, яке у подальшому було скасовано, з володіння Дніпровської міської ради поза її волею вибула земельна ділянка, яка у передбачений законом спосіб не надавалась відповідачу ОСОБА_5 . А тому, суд вважав, що право позивача як власника земельної ділянки є порушеним та підлягає захисту.

Однак, колегія суддів у повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною третьою статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша 3 статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України). Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Так само є нормативно регламентованим право власника на забудову земельної ділянки, яке здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України).

Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

За положеннями частини першої статті 376 ЦК України (у редакції, чинній станом на час звернення до суду із цим позовом) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом апеляційної інстанції установлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року у цивільній справі № 202/1559/16-ц за ОСОБА_5 визнано право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., без введення в експлуатацію (т.1 а.с.11-12).

На підставі вказаного рішення, 29 березня 2016 за відповідачем ОСОБА_5 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. зареєстровано право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., номер запису про право власності – 14014597 (т.1 а.с.17-18).

07 квітня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 671, за умовами якого, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 Ѕ частку нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м. (т.1а.с.20).

На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_3 , номер запису про право власності – 14163146 (т.1 а.с.17).

08 квітня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 Ѕ частку нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 686 (т.1 а.с.21).

На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_3 , номер запису про право власності – 14177724 (т.1 а.с.16-17).

На підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2621, власником Ѕ частки нерухомого майна став ОСОБА_1 , номер запису про право власності – 17936916 (т.1 а.с.16).

10 грудня 2016 року відповідно до запису про право власності 17944598, внесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. як державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2629, власником Ѕ частки нерухомого майна став ОСОБА_1 (т.1 а.с.15).

Станом на теперішній час власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м. є ОСОБА_1 .

16 лютого 2017 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року у справі № 202/1559/16-ц в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення (будівлю магазину) літ. А-1, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та в задоволені позову відмовлено (т.1 а.с.13-14).

Таким чином, правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_5 набула право власності на нерухоме майно, скасовано.

Вказаним рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року встановлено, що визнавши за ОСОБА_5 право власності на самочинну будівлю магазину без введення її в експлуатацію, суд першої інстанції порушив вимоги частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України.

Згідно з листом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 4/11-1663 від 10 серпня 2018 року цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не виявлено (т.1 а.с.39).

Відповідно до листа Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 3/15-208 від 24 липня 2018 року за даними містобудівного кадастру та Адресного плану міста офіційно адреса: АДРЕСА_1 , жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалась, інформація стосовно відповідного розпорядчого документу, на підставі якого була присвоєна або змінена вказана адреса, відсутня (т.1 а.с.41).

Як установлено колегією суддів, земельна ділянка, на якій розташоване вказане самочинно побудоване нерухоме майно, належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності.

Спірне нерухоме майно побудоване на земельній ділянці не відведеній для вказаної мети та будівлю не було введено в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Оскільки судове рішення про визнання права власності, на підставі якого нерухоме майно стало власністю ОСОБА_5 , скасовано, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав вважати, що ОСОБА_5 набула право власності на спірне нерухоме майно.

Ураховуючи, що право власності на спірне майно ОСОБА_5 не мала, тому вона і не мала права розпоряджатися вказаним майном, в тому числі шляхом укладення спірних договорів купівлі-продажу.

Внаслідок самочинного будівництва будівлі та ухвалення судового рішення, яке у подальшому було скасовано в частині визнання права власності на нерухоме майно, з володіння Дніпровської міської ради поза її волею на підставі обставини, яка у подальшому відпала (рішення суду частково скасовано) вибула земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, земельна ділянка за вказаною адресою ОСОБА_5 у передбачений законом спосіб не надавалась.

Права відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , набуті в результаті вчинення договорів купівлі-продажу спірного об`єкту нерухомості, є похідними від права ОСОБА_5 , яка не мала права розпоряджатися вказаним майном.

Встановивши, що нежитловий об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який наразі належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , є самочинним будівництвом, державна реєстрація якого в силу вимог частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, колегія суддів приходить до висновку про те, що така нерухомість не може бути предметом договору купівлі-продажу, а тому в силу вимог частини першої статті 203 ЦК України, частини першої статті 215 ЦК України наявні підстави для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, від 08 квітня 2016 року, від 09 грудня 2016 року, від 10 грудня 2016 року, недійсним та відповідно для скасування реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості за відповідачами.

При цьому, колегія суддів враховує, що такі договори порушують права позивача, оскільки самочинне будівництво розташовано на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, право розпорядження якою належить Дніпровській міській раді.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні – гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” (далі – Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству”, який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому апеляційний суд помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Водночас колегія суддів зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству” унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 761/16488/19.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, оскільки він не є стороною оспорюваних правочинів, колегія суддів не приймає до увагу як безпідставні.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником нерухомого майна в цілому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу від 09 грудня 2016 року та від 10 грудня 2016 року, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.158-161).

Стосовно позовної вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_5 про зобов`язання знести самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 40,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що така вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право на забудову власник реалізує за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 (провадження № 61-18648св20).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог частини сьомої статті 376 ЦК України для задоволення позову у цій категорії справ (про знесення самочинно збудованого нерухомого майна) необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкта або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови; у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову; знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що встановлені в цій справі обставини щодо здійснення відповідачем самочинного будівництва на земельній ділянці, яка належить Дніпровській міській раді та віднесена до земель комунальної власності, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання частини сьомої статті 376 ЦК України.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви, по 3 817,67 грн. з кожного відповідача.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2020 року – скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , законним представником якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію права власності – задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., від 07 квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною та зареєстрований в реєстрі за № 671.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., від 08 квітня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною та зареєстрованого в реєстрі за № 686.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., від 09 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною та зареєстрованого в реєстрі за № 2621.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частки нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з літ.А-1, площею 40,0 кв.м., від 10 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною та зареєстрованого в реєстрі за № 2629.

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 40,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 :

- за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ), номер запису про право власності 14014597 від 29 березня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною;

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), номер запису про право власності 14163146 від 07 квітня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною;

- за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), номер запису про право власності 14177724 від 08 квітня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною;

- за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), номер запису про право власності 17936916 від 09 грудня 2016, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною;

- за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), номер запису про право власності 17944598 від 10 грудня 2016, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною.

У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_5 про зобов`язання знести самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю літ. А-1, загальною площею 40,0 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Дніпровської міської ради судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 817,67 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Дніпровської міської ради судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 817,67 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Дніпровської міської ради судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 817,67 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко