ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 р.	Справа № 520/7048/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Бартош Н.С. ,
за участю секретаря судового засідання Дуднєва М.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021, повний текст складено 04.10.2021 та на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М.,  м. Харків, по справі № 520/7048/21
          за позовом            ОСОБА_1  
          до           Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області                   
          про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №63012300006580 від 02.02.2021 року про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2008 року, прийняте за результатом розгляду заяви від 27.01.2021 року; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 27.01.2021 року; вирішити питання щодо стягнення з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 судових витрат.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 02.02.2021 року про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2008 року, прийняте за результатом розгляду заяви від 27.01.2021 року. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 27.01.2021 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,0 грн. (дев`ятсот вісім гривень).
27.09.2021 року представником позивачки направлено до суду заяву про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).
Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року заяву представника позивачки задоволено. Доповнено рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року у справі №520/7048/21. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).
Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області подало апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір витрат на правничу допомогу. В обґрунтування вимог апеляційних скарг зазначає, що чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу. Вказує, що дозвіл на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_1 , як матері громадянина України, надано рішенням ТУ МВС України в Харківській області від 07.05.2008 року № 332954 на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію». Стверджує, що син позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відповідно до рішення ТУ МВС України в Харківській області № 338/8.3 від 24.03.2008 року набув громадянство України на підставі ч.3 ст.8 Закону України «Про громадянство України». Під час вивчення матеріалів справи щодо надання дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_1 було виявлено відсутність запису прізвища дитини, матері та батька у відповідній графі свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , виданого відділом РАЦС Комінтернівського районного управління юстиції міста Харкова. Вважає, що рішення Головного управління ДМС у Харківській області від 02.02.2021 року № 63012300006580 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянки СРВ ОСОБА_1 було прийнято на підставі норм та відповідно до вимог законодавства, що регулює правовідносини у сфері імміграції іноземців та осіб без громадянства в Україну. Зауважує, що позовна вимога щодо зобов`язання відповідача документувати посвідкою громадянку СРВ ОСОБА_1 є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Щодо розподілу судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, вказує, що вартість послуг в розмірі 4500,00 грн. за правничу допомогу в даній справі є завищеною та такою, що не відповідає складності справи і об`єму наданих послуг. 
ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційні скарги відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційних скарг помилковими та безпідставними, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції вважає законними та обґрунтованими, просить суд апеляційної інстанції апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 року та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року без змін. Зазначає, що відмова відповідача  в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці СРВ ОСОБА_1 , в даному випадку, є наслідком виявлення невідповідності документів, що слугували підставою для надання дозволу на імміграцію в Україну позивачці. Вказує, що рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 не приймалось. Також, про прийняття рішення про скасування позивачці посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 07.05.2008 року та визнання її недійсною, відповідачем не зазначено. Зауважує, що пп.11 п.62 Порядку №321 не містить конкретно визначених підстав для відмови у видачі посвідки, а є бланкетною нормою, яка відсилає до іншого законодавства. Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14.12.2020 року у справі №820/1684/18, відповідно до якої  зазначення в рішенні про відмову у видачі посвідки загальної норми права без вказівки на конкретну підставу для такої відмови не може вважатися виконанням законодавчо визначеного обов`язку, а тому таке рішення має бути визнано неправомірним. Щодо доводів відповідача стосовно заповнення бланку свідоцтва про народження дитини, зазначає, що даний бланк заповнено компетентним органом у встановленому порядку. Відомостей щодо спростування факту батьківства, відповідачем не надано. Актовий запис народження дитини не спростовано, факт батьківства знайшов своє підтвердження. Вважає, що з боку позивачки не було допущено порушень при подачі документів для отримання посвідки на постійне проживання в Україні, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими. Вказує, що відповідач позбавлений дискреційних повноважень щодо вирішенні питання про здійснення обміну посвідки на постійне проживання у разі дотримання позивачкою всіх передбачених законодавством вимог, керуючись власними переконаннями, оскільки це питання чітко врегульоване законодавством та не передбачає альтернативного варіанту. Щодо доводів відповідача про необґрунтованість задоволення судом першої інстанції заяви представника позивачки про стягнення на користь останньої витрат на правничу допомогу, стверджує, що відповідачем не спростовані надані послуги представником позивачки та не обґрунтовано неспівмірність розміру оплати кожної послуги окремо. Просить вирішити питання про відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги у суді апеляційної інстанції. 
Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.
Апеляційні скарги розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що   рішенням ГУ МВС України в Харківській області від 07.05.2008 року №332954, на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію, як матері громадянина України.
Рішенням УГІРФО ГУМВС України в Харківський області від 07.05.2008 позивачку документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії безстроково.
Московським РВ у м. Харків ГУ ДМС України в Харківській області 09.04.2013 року зареєстровано позивачку за адресою: АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що 27.01.2021 року громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 року звернулася до Центру Обслуговування громадян «Паспортний сервіс» Державного підприємства «Документ» по вулиці Сумській, 10 у м. Харкові із заявою про оформленні нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2008 року у зв`язку з її непридатністю.
Відповідачем у ході вивчення матеріалів справи позивачки виявлено відсутність запису прізвища дитини, матері та батька у відповідній графі свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 , виданого відділом РАЦС Комінтернівського районного управління юстиції м. Харкова.
Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 02.02.2021 року відмовлено в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 з посиланням на п.п. 11 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 №321.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача від 02.02.2021 року про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2008 року, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято протиправно. Суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивачки є визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02.02.2021 року, та відповідно зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 27.01.2021 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст.26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року № 2491-III (далі по тексту – Закон №2491) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Статтею 1 Закону №2491 визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. 
Згідно з абз.6 ст.1 Закону №2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (далі по тексту – Порядок №321) визначено порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.
Відповідно п.1. Порядку №321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Згідно з п.5 Порядку № 321 посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства.
Пунктом 7 Порядку №321 встановлено, що обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).
Пунктом 16 Порядку №321 визначено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.
Відповідно до абз.1 п.18 Порядку №321 у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).
Порядок подання документів для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням, обміну посвідки та їх розгляд визначено у пунктах 40-46 Порядку №321.
Пунктом 40 Порядку №321 встановлено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:
1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);
2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту;
3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;
4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;
5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;
6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.
Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-6 цього пункту.
За матеріалами справи, 27.01.2021 року громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 року звернулася до Центру Обслуговування громадян «Паспортний сервіс» Державного підприємства «Документ» по вулиці Сумській, 10 у м. Харкові із заявою про оформленні нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2008 року у зв`язку із її непридатністю. До заяви було додано необхідний пакет документів, жодних зауважень з боку відповідача до змісту чи до кількості доданих до заяви документів зазначено не було.
Відповідно до п.44 Порядку №321 якщо втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, до якого подано заяву-анкету про оформлення, обмін посвідки, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС порівнює дані іноземця або особи без громадянства та їх фотозображення з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та даними відомчої інформаційної системи ДМС і сканує її із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС.
У разі коли втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана іншим територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, для підтвердження видачі не пізніше наступного дня після прийняття до розгляду заяви-анкети до такого територіального органу/територіального підрозділу ДМС надсилається запит.
Пунктом 46 Порядку №321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.
Відповідно до п.63 Порядку №321 копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.
В порушення п.63 Порядку №321 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області не було надано позивачці копії рішення «Про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання», із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.
При цьому, судовим розглядом встановлено, що підставою відмови ГУ ДМС України у Харківській області у оскаржуваному рішенні зазначено пп.11 п.62 Порядку № 321.
Відповідно до пп.11 п.62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки в інших випадках, передбачених законом.
Проте, відповідачем не зазначено та не надано жодних належних та допустимих доказів, якими підтверджує інші випадки, передбачені законом, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.
Колегія суддів зауважує, що пп.11 п.62 Порядку №321 не містить конкретно визначених підстав для відмови у видачі посвідки, а є бланкетною нормою, яка відсилає до іншого законодавства, тому зазначення в рішенні про відмову у видачі посвідки загальної норми права (пп. 11 п.62 Порядку №321) без вказівки на конкретну підставу для такої відмови не може вважатися виконанням законодавчо визначеного обов`язку, передбаченого Порядком № 321, а тому таке рішення має бути визнано неправомірним.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 24.01.2020 року у справі №820/1719/18, від 14.12.2020 року у справі №820/1684/18, та враховуються судом відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
Будь-яких інших обґрунтувань відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання вказане рішення не містить.
Колегія суддів зауважує, що на законодавчому рівні розмежовуються поняття обмін посвідки та її оформлення. Під різне нормативне регулювання підпадає як порядок розгляду заяви, так і підстави для прийняття рішення і кінцевий результат розгляду заяви.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до відповідача з заявою саме про обмін посвідки на постійне проживання, додавши до заяви перелік документів, визначений п.40 Порядку №321.
Суд зазначає, що приписи Порядку № 321 не надають право відповідачу при розгляді заяви про обмін посвідки перевіряти обґрунтованість підстав її оформлення.
Разом з тим, відповідно до п.64 Порядку 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України “Про імміграцію”; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.
Пунктом 66 Порядку №321 встановлено, що копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.
Пунктом 68 Порядку №321 передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.
Відповідно до пп.4 п.72 Порядку №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі, зокрема скасування посвідки.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 не приймалось.
Доказів надіслання рекомендованим листом рішення про відмову в обміні посвідки на постійне проживання, з боку відповідача не надано.
Так само, відповідачем рішення про скасування посвідки на постійне проживання та визнання її недійсною не надано, про вказане не зазначено.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області жодних належних доказів на підтвердження правомірності рішення, яке є предметом оскарження, надано не було.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02.02.2021 року про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2008 року, прийняте за результатом розгляду заяви від 27.01.2021 року.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що відмова в даному випадку є наслідком виявлення невідповідності документів, що слугували підставою для надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 , то колегія суддів зазначає, що  вказані посилання не впливають на спірні правовідносини, оскільки відповідачем рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 не приймалось, про вказане не зазначено.
Доводи апеляційної скарги відповідача про правомірність прийнятого рішення не містять нових аргументів, що не були наведені у відзиві на позов, є помилковими та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України   принципу верховенства права та встановлених   статтею 2 КАС України   завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивачки є зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 27.01.2021 року.
При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про втручання суду першої інстанції в дискреційні повноваження Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, з огляду на наступне.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень він не обрав, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Натомість, відповідач у спірних правовідносинах вже реалізував свої дискреційні владні повноваження, прийнявши рішення від 02.02.2021 року про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 07.05.2008 року.
Виходячи із фактичних обставин справи та враховуючи нормативно-правове обґрунтування, колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку повноваження відповідача не є дискреційними та у відповідача є лише один варіант поведінки – здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 27.01.2021 року.
За цим, дані доводи апелянта відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.  
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Стосовно оскарження відповідачем додаткового рішення від 06.10.2021 року, яким стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень 00 копійок), то колегія суддів зазначає наступне.
Приймаючи рішення про задоволення заяви  представника позивачки про ухвалення додаткового судового рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що  витрати  позивачки на професійну правничу (правову) допомогу підтверджені належними та допустимими доказами, тому наявні підстави для винесення додаткового рішення по справі та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача  на користь позивачки судових витрат на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 1, 2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).
Згідно з п.п. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04.02.2020 у справі № 280/1765/19, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, які входять до предмета доказування у справі, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі “Баришевський проти України” (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі “Двойних проти України” (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Колегія суддів зауважує, що з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.
Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Так, на підтвердження понесених витрат позивачкою надано наступні документи: 
- копію договору про надання правничої допомоги №Д-14/21 від 05.04.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Вітер Наталією Вікторівною, предметом якого є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів; на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених в договорі (а.с. 10, 111);
-  копію додаткової угоди №2 від 05.04.2021 року до договору про надання правничої допомоги №Д-14/21 від 05.04.2021 року, в якій зазначено найменування послуг, що можуть бути надані Адвокатом, та умови їх виконання (а.с.112, 113);
- копію акту  виконаних робіт (надання послуг) №1 від 22.09.2021 року до Договору про надання правничої допомоги №Д-14/21 від 05.04.2021 року, за яким Адвокат надав, а Клієнт прийняв (отримав) юридичні послуги (правничу допомогу), а саме: адвокатський запит №АЗ-68/21 від 05.04.2021 року – 500,00 грн.; складання та подання позовної заяви від 20.04.2021 року – 3000,00 грн.; складання та подання клопотання про уточнення позовних вимог від 09.06.2021 року – 500,00 грн.; складання та подання відповіді на відзив від 09.06.2021 року – 2500,00 грн.; представництво інтересів у судовому засіданні 08.09.2021 року – 500,00 грн.; всього на суму 7000 грн. (а.с. 116);
- копію довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 114); 
- копії квитанцій №0.0.2236120577.1 від 18.08.2021 року, №0.0.2236118524.1 від 18.08.2021 року та №0.0.2276127855.1 від 21.09.2021 року  (а.с. 115);
- копії звітів по дебетовим та кредитовим операціям по рахунку адвоката Вітер Н.В. №UA983515330000026213052200976 за серпень та вересень 2021 року (а.с. 117, 118).
Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачкою витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 року у справі №200/10535/19-а,   від 05.08.2020 року у справі №640/15803/19.
У запереченні на заяву з питань відшкодування судових витрат, понесених в суді першої інстанції, відповідачем зазначено, що вартість послуг за правничу допомогу в даній справі в розмірі 4500,00 грн. є завищеною та такою, що не відповідає складності справи і об`єму наданих послуг.
Разом з тим, зі змісту заперечень на заяву з питань відшкодування судових витрат та апеляційної скарги не вбачається, у чому саме проявляється неспівмірність витрат позивачки на професійну правничу допомогу в задоволеному судом першої інстанції розмірі, та не вказано на конкретні підстави для зменшення витрат позивачки на професійну правничу допомогу.
Також, колегія суддів враховує, що представником позивачки до стягнення заявлена не вся сума відшкодування судових витрат – 7000 грн., а лише 4500,00 грн.
Враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та співмірність витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн., понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується належними доказами, а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).  
Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують. 
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог та додаткове судове рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду без змін.
Щодо поданої позивачкою заяви з питань відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою в загальній сумі 2000,00, понесених в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, на підтвердження понесених витрат в суді апеляційної інстанції позивачкою надано наступні документи: 
- копію договору про надання правничої допомоги №Д-14/21 від 05.04.2021 року;
- копію додаткової угоди №2 від 05.04.2021 року до договору про надання правничої допомоги №Д-14/21 від 05.04.2021 року, в якій зазначено найменування послуг, що можуть бути надані Адвокатом, та умови їх виконання;
- копію акту  виконаних робіт (надання послуг) №4 від 05.01.2022 року до Договору про надання правничої допомоги №Д-14/21 від 05.04.2021 року, за яким Адвокат надав, а Клієнт прийняв (отримав) юридичні послуги (правничу допомогу), а саме: складання та подання 04.01.2022 року відзиву на апеляційну скаргу    Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 та на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року – 3000,00 грн.
- копію довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_3 ; 
- копію квитанції №0.0.2405805033.1 від 05.01.2022 року на суму 2000,00 грн.; 
- копії звіту по дебетовим та кредитовим операціям по рахунку адвоката Вітер Н.В. №UA983515330000026213052200976 за період з 01.01.2022 року по 05.01.2022 року.
Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачкою витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.
У запереченні на заяву з питань відшкодування судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, відповідачем зазначено, що вартість послуг за правничу допомогу в даній справі в розмірі 2000,00 грн. є завищеною та такою, що не відповідає складності справи і об`єму наданих послуг.
При цьому, вказана заява не містить будь-яких доводів щодо неспівмірності або необґрунтованості розміру витрат на правничу допомогу позивачки у цій справі, як і жодних посилань на обставини справи та докази на підтвердження завищеного, на думку відповідача, розміру цих витрат та підстав для їх зменшення.
Дослідивши подані позивачкою докази, враховуючи результат розгляду апеляційних скарг відповідача на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та вищенаведені висновки суду щодо складності справи, обсягу та якості виконаних адвокатом робіт, витраченого часу, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість та співмірність заявлених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується належними доказами, а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги   залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2021 та  додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 року по справі № 520/7048/21  залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області суму понесених судових витрат на правничу допомогу  в розмірі 2000,0 грн

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		З.Г. Подобайло	
Судді	   	А.М. Григоров    Н.С. Бартош   	
Повний текст постанови складено  07.02.2022 року