ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" грудня 2021 р.                                                               Справа №914/2615/21

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого  судді                                                                                О.С. Скрипчук
суддів                                                                                                    Р.І. Марка  
                                                                                                    О.І. Матущака
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамант» б/н від 11.11.2021 (вх. № 01-05/3776/21 від 15.11.2021)
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.10.2021 (повний текст ухвали складено 01.11.2021, суддя Фартушок Т.Б., м . Львів)
у справі № 914/2615/21
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамант», Львівська область, м.Львів;
до відповідача: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях, Львівська область, м.Львів;
про визнання недійсним наказу
ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамант» звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про визнання недійсним наказу Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях від 18.11.2020 № 00310 «Щодо прийняття рішення про відмову у продовженні терміну дії договору оренди № 304 від 07.10.2005  (зі змінами) та скасування наказів від 05.10.2020 № 00228, від 29.10.2020 № 00274 за підписом заступника начальника Регіонального відділення - начальника Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Наталії Кастрової.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.10.2021:
- клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамант» про продовження процесуального строку на подання відповіді на відзив від 21.10.2021 вх. №24814/21 та від 26.10.2021. вх. №25185/21 задоволено;
- продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю «Діамант» процесуальний строк на подання відповіді на відзив по 26.10.2021;
- відповідь на відзив від 26.10.2021 вх. №25185/21 Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамант» повернуто без розгляду.
- заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 19.09.2021р. вих. №10 (вх. від 27.09.2021 №22517/21) про закриття провадження у справі відхилено;
- заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях від 19.09.2021 вих. №11 (вх. від 27.09.2021 №22523/21) про закриття провадження у справі відхилено.
- справу №914/2615/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамант» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про визнання недійсним наказу передано на розгляд до Господарського суду Закарпатської області.
Не погоджуючись з даною ухвалою Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамант» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.10.2021 в частині повернення без розгляду відповіді на відзив від 26.10.2021 вх. №25185/21 та в частині передачі справи на розгляд до Господарського суду Закарпатської області.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при прийнятті рішення порушено норми матеріального права. А саме скаржник стверджує, що повертаючи без розгляду відповідь на відзив від 26.10.2021 вх. №25185/21, суд першої інстанції порушив приписи ст. 161, 165, 166, 236 ГПК України. Адже, у ГПК України відсутня вимога законодавця про надіслання відповіді на відзив цінним листом з описом вкладення.
Водночас, апелянт зазначає, що суд першої інстанції приймаючи оскаржувану ухвалу не звернув уваги на те, що спірний наказ виступає актом індивідуальної дії, а відтак, слід застосовувати ст. 27 ГПК України, відповідно до якої позов пред`являється до господарського суду  за місцем знаходження чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції, зазначаючи в оскаржуваній ухвалі про виключну підсутність вдався до надто розширеного тлумачення поняття «спір, що виникає з приводу нерухомого майна.
Відповідачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу № 29 від 24.11.2021, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та закрити провадження у справі.
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновки місцевого господарського суду не спростовує. 
При винесенні даної постанови колегія суддів виходила з наступного.
Кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129) (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 №      11-рп/2012).
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2007 №      11-рп/2007).
Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, а реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.
Поряд з цим, попри визначені основні засади судочинства, що полягають у забезпеченні права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення, Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це може спотворити саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини").
Тобто, ГПК України повинен містити імперативні норми про те, в яких випадках учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційне та касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Судом встановлено, що предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду, зокрема в частині залишення без розгляду відповіді на відзив від 26.10.2021 вх. №25185/21, яка не передбачена переліком, наведеним у статті 255 ГПК України.
Так, положеннями частини 1 статті 255 ГПК України визначено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції, і зокрема, ухвала суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду (пункт 14 частини 1 вказаної статті).
Однак, системний аналіз вказаної процесуальної норми дозволяє дійти висновку, що на її підставі в апеляційному порядку окремо від рішення суду може бути оскаржена ухвала про повернення заяви позивачеві (заявникові) виключно за умови, якщо така ухвала має "завершальне" значення щодо можливості судового розгляду та перешкоджає провадженню у справі. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №      2-5151/09, від 14.09.2020 у справі №      910/404/20.
Отже, ухвала місцевого суду в частині залишення без розгляду відповіді на відзив від 26.10.2021 вх. №25185/21 не входить у перелік, наведений у статті 255 ГПК України, направлена на вирішення окремого процесуального питання і не перешкоджає провадженню у справі.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду в частині залишення без розгляду відповіді на відзив від 26.10.2021 вх. №25185/21 не підлягає оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції, тому суду апеляційної інстанції слід було відмовити у відкритті апеляційного провадження згідно з пунктом 1 частини 1 статті 261 Господарського процесуального кодексу України.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття апеляційного провадження в частині оскарження ухвали суду щодо залишення без розгляду відповіді на відзив, як помилково відкритого.
Перелік підстав для закриття апеляційного провадження визначений в статті 264 Господарського процесуального кодексу України. Втім, хоча названа стаття не містить такої підстави для закриття апеляційного провадження, як помилково відкрите, однак у даному випадку процесуально вірними будуть дії суду щодо закриття апеляційного провадження.
Щодо ухвали в частині передачі справи на розгляд до Господарського суду Закарпатської області, колегія суддів зазначає наступне.
Предметом спору у даній справі є визнання недійсним наказу Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинських областях від 18.11.2020 № 00310 «Щодо прийняття рішення про відмову у продовженні терміну дії договору оренди № 304 від 07.10.2005 (зі змінами) та скасування наказів від 05.10.2020 № 00228, від 29.10.2020 № 00274 за підписом заступника начальника Регіонального відділення - начальника Управління забезпечення реалізації повноважень у Закарпатській області Наталії Кастрової. 
У позовній заяві позивач зазначає, що підставою звернення із цим позовом до суду є процедурні порушення допущені відповідачем (або з його вини законодавства) при прийнятті наказу від 18.11.2020 №00310 «Щодо прийняття рішення про відмову у продовженні договору оренди №304 від 07.10.2005 (зі змінами) та скасування наказу від 05.10.2020 №00228 «Про прийняття рішення про оголошення аукціону на право продовження договору оренди № 304 від 07.10.2005 (зі змінами)» та наказу, від 29.10.2020 №00274 «Про внесення змін до наказу від 05.10.2020 № 00228», які призвели до відмови у продовженні терміну дії договору оренди від 07.10.2005 №304.
У правовідносинах між позивачем та відповідачем, які виникли на підставі укладеного між сторонами договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 07.10.2005 №304, відповідач виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як орган, уповноважений власником на управління майном державної власності, яке передано за згаданим договором в оренду позивачу.
Відповідно п.п.1,6 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.
Згідно ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020р. у справі №910/7781/19 зазначено: «…позовні вимоги, спрямовані на захист порушеного, на думку позивача, права оренди земельної ділянки, яке підлягає державній реєстрації, є спором про право цивільне та має приватноправовий характер. Оскарження рішень про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки безпосередньо пов`язане із захистом позивачем цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею (цією особою) права на це майно. Отже, такий спір має розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) та від 27 листопада 2019 року у справі № 815/1915/18 (провадження № 11-947апп19).».
З врахуванням вищенаведеного суд зазначає, що цей спір стосується індивідуального правового акту відповідача, який, згідно доводів позивача, порушує його право користування (речове право) на нерухоме майно, відтак, є спором приватноправового характеру. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Правила ж виключної територіальної підсудності передбачені у статті 30 ГПК України, перелік категорій справ у якій розширеному тлумаченню не підлягає. Виключна підсудність є особливим видом територіальної підсудності, правила якої забороняють застосування при пред`явленні позову інших норм, що регулюють інші види територіальної підсудності, передбачені у статтях 27 - 29 ГПК України. 
Згідно ч. 3 ст. 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. 
Словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021р. у справі №911/2390/18.
Відтак виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020р. у справі №910/10647/18 та від 16.02.2021р. у справі №911/2390/18.
Таким чином, з врахуванням того, що передбачені приписами ч.3 ст.30 ГПК України правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном, в тому числі щодо продовження терміну дії договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 07.10.2005р. №304 (предметом якого було строкове платне користування вбудованими приміщеннями площею 111,3кв.м., які знаходяться за адресою: Закарпатська область, м.Берегово, пл.Кошута, 1). 
Враховуючи вищезазначене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спір у цій справі, в силу приписів ч.3 ст.30 ГПК України, підсудний Господарському суду Закарпатської області.
Згідно з п.1 ч.1 ст.31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Нормами ч.3 ст. 31 ГПК України передбачено, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.
Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що справу №914/2615/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамант» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській, Закарпатській та Волинській областях про визнання недійсним наказів, слід передати на розгляд до Господарського суду Закарпатської області (88000, Закарпатська область, м.Ужгород, вул.Коцюбинського, буд.2А) в порядку п.1 ч.1 ст.31 ГПК України.
Таким чином, ухвала Господарського суду Львівської області від 28.10.2021 у даній справі в частині передачі справи на розгляд до Господарського суду Закарпатської області  відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для її скасування немає, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в оскаржуваній ухвалі суду.
Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції слід покласти на апелянта в порядку ст.129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 30, 31, 264, 269, 270, 271, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
П О С Т А Н О В И В :
1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамант» б/н від 11.11.2021 (вх. № 01-05/3776/21 від 15.11.2021) залишити без задоволення.
2.          Апеляційне провадження за апеляційної скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамант» на ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.10.2021 у справі № 914/2615/21 в частині залишення без розгляду відповіді на відзив, закрити.
3.          Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.10.2021 у даній справі в частині передачі справи на розгляд до Господарського суду Закарпатської області  залишити без змін.
4.          Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
5.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя                                                                       О.С. Скрипчук

Суддя                                                                                          Р.І. Марко 

Суддя                                                                                           О.І. Матущак