Номер провадження: 22-ц/813/5307/22 
Номер справи місцевого суду: 522/16572/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.03.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на поховання,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на поховання, у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову суму у розмірі 22500 грн., судові витрати у розмірі 3000 грн. та сплачений судовий збір.
В обґрунтування заявленого позову,  ОСОБА_1 посилалася на те, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 1998 року. Від першого шлюбу у ОСОБА_3 є син відповідач ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після смерті ОСОБА_3 усі витрати на поховання понесла позивачка ОСОБА_1 , а саме: сплатила за ритуальні послуги грошову суму в розмірі 42000,00 гривень, а також 3000,00 гривень за копання могили.
Посилаючись на те, що відповідач не приймав фінансову участь у поховані батька, позивачка просила стягнути з відповідача на її корить 22500,00 гривень.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на поховання задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 витрати на поховання у розмірі 1500,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок.
Ухвалою цього ж суду від 08 жовтня 2021 року виправлено описку в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на поховання. Постановлено вважати сумою судового збору, яка пропорційно стягується з відповідача на користь позивача у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог 126 гривень. Викладено абзац другий і третій резолютивної частини рішення наступним чином: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на поховання у розмірі 1500,00 грн.». «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 126 гривень 00 копійок.
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову - скасувати, в цій частині прийняти постанову, якою стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 22500 гривен та судові витрати. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем у міру своїх можливостей були надані до суду докази на підтвердження позовних вимог. Зокрема апелянт зазначає, що вона надала суду первинний документ бухгалтерського обліку, який доводить оплатність та реальність господарської операції, а саме квитанцію до прибуткового касового ордеру №008700 від 30.03.2020 року, яка містить усі необхідні реквізити, визначені Постановою НБУ від 29.12.2017 року №148. Крім того, апелянт зазначає, що під час розгляду справи відповідач не спростував ні факт оплати послуг з поховання ОСОБА_3 , ні розмір витрат на поховання, а судом безпідставно не взято до уваги квитанцію на 42000 гривен. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року - залишити без змін, посилаючись на те, що квитанція до прибуткового касового ордера від 30.03.2020р., на яку посилається позивач не містить зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, неможливо встановити ким саме вона була підписана та хто саме такі послуги надавав, тому суд обґрунтовано не прийняв такий доказ. Також ОСОБА_2 зазначає, що у апеляційній скарзі позивач, як на підтвердження нібито понесення нею витрат на поховання його батька, посилається на Лист ФОП ОСОБА_4 від 12.07.2021 року, відповідно до якого ФОП ОСОБА_4 повідомляє, що ним нібито надавались ритуальні послуги щодо поховання ОСОБА_3 на загальну вартість 45000 грн., які були сплачені ОСОБА_1 , проте виникають суперечності між вартістю наданих ФОП ОСОБА_4 послуг, оскільки як вбачається з квитанцій від 30.03.2020р. позивачем було сплачено 42000 грн., а з листа від 12.07.2021 року - 45000 грн. Таким чином, ОСОБА_2 зазначає, що позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами понесення нею витрат на поховання його батька, а отже судом першої інстанції було винесено законне та обґрунтоване рішення. 
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року оскаржується ОСОБА_1 лише в частині відмови у задоволенні позову, тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 1998 року.
Від першого шлюбу у ОСОБА_3 є син - відповідач по справі ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
30 березня 2020 року на ім`я ОСОБА_1 видано свідоцтво про поховання № НОМЕР_1 . 
До позовної заяви позивачкою надано квитанцію б/н від 30 березня 2020 року про сплату послуги «копка могили» у розмірі 3000,00 гривень.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що оскільки квитанція до прибуткового касового ордеру № 008700 від 30 березня 2020 року у розмірі 42000,00 гривень не містить зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, неможливо встановити ким саме вона була підписана та хто саме такі послуги надав, а також вона не містить детальний опис послуг на поховання, тому не може бути прийнята судом як доказ.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За частиною третьою ст. 626 ЦК України договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Договір є укладеним, якщо сторонни досягли згоди з усіх істотних умов договору.  Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.  Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) -ст. 1216 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.
Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.
Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» особа, яка зобов`язалася поховати померлого, на підстав свідоцтва про смерть звертається згідно зі ст. 8 цього закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору замовлення на організацію та проведення поховання.
Ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором замовленням.
Відповідно до п. 11 наказу Державного комітету з питань житлово комунального господарства від 19 листопада 2004 року № 194, яким затверджено необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення заборонено надання послуг без оформлення договору замовлення.
Пунктом 10 зазначеного наказу передбачено, що договір замовлення заповнюється в двох примірниках, з яких один передається замовнику, другий -виконавцю послуг.
У додатку Державного комітету з питань житлово комунального господарства від 19 листопада 2004 року № 194 надано примірний договір замовлення, в якому повинні зазначатися: дані замовника та виконавця, вид поховання, а саме відбувається поховання, коли, перелік ритуальних послуг із зазначенням вартості, особливостей та термінів їх виконання, обсяги таких послуг з поховання та облаштування місця поховання, тощо. У визначені замовником терміни надання із обов`язковим зазначенням: найменування послуг; кількість; ціна однієї послуги; ПДВ; загальна сума замовлених послуг; примітка, в якій зазначається суб`єкт господарювання, що уклав з сільським головою або ритуальною службою договір про надання ритуальних послуг та обраний замовником для виконання даної послуги.
Відповідно до п. 2.2. «Єдиної методики визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності», затвердженої наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 19.11.2003 р. № 194 формування вартості послуг надання громадянам необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності здійснюється з урахуванням розрахунків обсягів надання ритуальних послуг та реалізації предметів ритуальної належності, планових витрат, визначених на підставі державних, галузевих нормативів витрат матеріалів, техніко-економічних розрахунків та кошторисів, ставок податків і зборів (обов`язкових платежів).
Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України про «Поховання та похоронну справу» визначені принципи визначення вартості послуг та предметів ритуальної, а саме: доступність для кожного громадянина і рівності правових гарантій; визначення економічної обґрунтованості, планово-розрахункової собівартості та рентабельності при затвердженні ціни; відповідальності виконавчих органів І сільських, селищних та міських рад та органів виконавчої влади за встановлені дими ціни; відкритість, доступність та прозорість структури ціни; оплати тільки тих послуг, що відповідають вимогам нормативно-правових актів.
Частиною 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено перелік обов`язкових реквізитів, які повинні мати первинні та зведені облікові документи можуть, складені у паперовій або в електронній формі. Згідно зазначеної статті Закону первинні документи повинні містити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одинцю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають згоду ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Судовим розглядом справи встановлено, що в обґрунтування наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на поховання ОСОБА_3 у розмірі 22500 грн., позивач ОСОБА_1 надала суду зокрема копію квитанції до прибуткового касового ордера № 008700 від 30.03.2020 року на суму 42 000 грн (а.с. 12). 
Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що заперечуючи проти доводів позовної заяви, відповідачем ОСОБА_2 , в порядку ст. 178 ЦПК України було подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_5 (а.с. 37-43), у якому останній зазначив про те, що надана позивачкою квитанція від 30.03.2020 року не є належним та допустими доказом у справі, оскільки з її змісту незрозуміло які саме послуги надавалися, яка вартість кожної з послуг, чи розрахована вартість послуг у відповідності до принципів визначення вартості та «Єдиної методики визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності» та чи підлягають вони відшкодуванню взагалі. Відповідачем також зазначено, що вищевказана квитанція від 30.03.2020 року не містить зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, неможливо встановити ким саме вона була підписана та хто саме такі послуги надав, а тому не може бути прийнята судом як доказ, оскільки не містить обов`язкових реквізитів. 
Апеляційним розглядом справи також встановлено, що у судовому засіданні суду першої інстанції відповідач пояснив, що на похоронах батька було присутні 8-10 осіб, на поминальний обід нікого не запрошували, тому відповідач вважає, що позивачка витрати на організацію поминального обіду не здійснювала. Також відповідачем було зазначено, що на похоронах, 30 березня 2020 року позивачка повідомила йому, що вона понесла витрати на поховання 24000,00 гривень, тому йому не зрозуміло, звідки у позивачки наявна квитанція про сплату послуг на поховання у розмірі 42000,00 гривень.
При цьому, матеріалами справи також встановлено, що представник позивача у судовому засіданні не зміг пояснити та надати суду детальний розрахунок витрат 42000,00 гривень на поховання ОСОБА_3 .
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача витрат на поховання у розмірі 22500 грн., у зв`язку із тим, що надана позивачкою квитанція до прибуткового касового ордеру № 008700 від 30 березня 2020 року у розмірі 42000,00 гривень не є належним доказом, оскільки не містить зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, детальний опис послуг на поховання та з її змісту неможливо встановити ким саме вона була підписана та хто саме такі послуги надавав. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що нею у міру своїх можливостей були надані до суду докази на підтвердження позовних вимог. Зокрема апелянт зазначає, що вона надала суду первинний документ бухгалтерського обліку, який доводить оплатність та реальність господарської операції, а саме квитанцію до прибуткового касового ордеру №008700 від 30.03.2020 року, яка містить усі необхідні реквізити, визначені Постановою НБУ від 29.12.2017 року №148, а саме як зазначає апелянт, вказана Постанова визначає, що у квитанції зазначається лише дата, платник, підстава та сума. 
Разом з тим, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта безпідставними та необгрунтованими, з огляду на наступне. 
Так, Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене Постановою Правління Національного Банку України 29.12.2017 року №148, на яку посилається апелянт взагалі не містить положень щодо реквізитів квитанції. 
Натомість з наявної у матеріалах справи копії квитанції до прибуткового касового ордеру № 008700 від 30 березня 2020 року вбачається, що у ній зазначено: «за ритуальне услуги ОСОБА_3 ». 
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10.07.2003 року № 1102-IV, ритуальні послуги - послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання.
Статтею 10 вищевказаного Закону №1102-IV встановлено, що надання ритуальних послуг відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону, здійснюється ритуальними службами або за договором суб`єктами господарювання інших форм власності. Вартість таких послуг встановлюється в порядку і в межах, встановлених законодавством, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради. Надання ритуальних послуг, не передбачених зазначеним переліком, а також виготовлення предметів ритуальної належності здійснюється за цінами, встановленими за згодою сторін. Надання ритуальних послуг та виготовлення предметів ритуальної належності здійснюється з дотриманням вимог норм і правил, встановлених законодавством.
Особа, яка зобов`язалася поховати померлого, на підставі свідоцтва про смерть звертається згідно із статтею 8 цього Закону до сільського голови або ритуальної служби з приводу укладення відповідного договору-замовлення на організацію та проведення поховання. Ця особа має право вибирати виконавців послуг серед суб`єктів господарської діяльності, які уклали договори із сільським головою або ритуальною службою про надання цих послуг. Ритуальні послуги надаються за плату згідно з договором-замовленням, крім випадків, передбачених законом. Виконавець може надавати ритуальні послуги, визначені необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг. Цей перелік затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства (ст. 12 Закону №1102-IV). 
Однак апеляційній суд погоджується із твердженнями відповідача про те, що з наданої позивачем квитанції від 30.03.2020 року (а.с.12) незрозуміло які саме послуги надавалися, яка вартість кожної з послуг та чи розрахована вартість послуг у відповідності до принципів визначення вартості та «Єдиної методики визначення вартості надання громадянам необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, реалізації предметів ритуальної належності». 
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , як на підтвердження понесених нею витрат на поховання ОСОБА_3 також посилається на додану Лист-відповідь ФОП ОСОБА_4 від 12.07.2021 року на запит адвоката Завальнюка Д.Ю., відповідно до якого ФОП ОСОБА_4 повідомляє, що ним дійсно 30.03.2020 року надавалися ритуальні послуги щодо поховання ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на загальну вартість 45000 грн., які були сплачені замовником ОСОБА_1 . При цьому ФОП ОСОБА_4 повідомив про неможливість надати документальне підтвердження виконання ним договору замовлення послуг з організування та проведення поховання ОСОБА_3 від 30.03.2020 року, зокрема перелік фактично наданих ним ритуальних послуг з деталізацією їх найменування та вартості, посилаючись на знищення цих документів та навів лише орієнтовний перелік ритуальних послуг, які він міг надати: ручне копання могили, опускання труни з тілом померлого в могилу, закопування могили, формування могильного насипу та одноразове прибирання території біля могили, послуги з оформлення документів для поховання, транспортування тіла померлого до моргу та потім до кладовища, труна, хрест. (а. с. 136). 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грутуватися на припущеннях. 
Як вбачається з встановлених у справі обставин, судом визнано підтвердженими витрати згідно з квитанцією б/н від 30 березня 2020 року на послуги «копка могили» та додаткові роботи на загальну суму 3000,00 гривень.
Зазначений у листі ФОП ОСОБА_4 перелік наданих ним ритуальних послуг які він міг надати на суму 45 000 грн., а саме: ручне копання могили, опускання труни з тілом померлого в могилу, закопування могили, формування могильного насипу та одноразове прибирання території біля могили, послуги з оформлення документів для поховання, транспортування тіла померлого до моргу та потім до кладовища, труна, хрест є орієнтовним і документально не підтвердженим.
Між тим сумою 3 000 грн.. про сплату якої надано квитанцію з призначенням платежу - «копка могили та додаткові роботи», фактично охоплені ручне копання могили, опускання труни з тілом померлого в могилу, закопування могили, формування могильного насипу та одноразове прибирання території біля могили. Решта наданих послуг на суму 42 000 грн. документально не підтверджені ані щодо їх надання ані щодо їх вартості.
Враховуючи наведене зміст листа ФОП ОСОБА_4 не спростовує висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем дійсних витрат на ритуальні послуги з поховання ОСОБА_3 у заявленому нею розмірі 42 000 грн. 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що навіть у разі знищення ФОП ОСОБА_4 до перебігу строку зберігання платіжних документів не менше 3-х років до договору про надання послуг, які підтверджують виконання ним зобов`язань перед ОСОБА_1 за відповідним договором з організування та проведення поховання ОСОБА_3 від 30.03.2020 року, встановлення суб`єкта господарської діяльності, в яких ФОП ОСОБА_4 міг замовити послуги з транспортування тіла померлого до моргу та потім до кладовища, придбання труни, хреста для встановлення фактичності таких послуг та їх реальної вартості, не було утрудненим та неможливим, оскільки передбачений законодавством срок зберігання відповідних документів спливає лише 30.03.2023 року, в той час, як оскаржуване рішення у справі ухвалено 30.09.2021 року.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що копію відповіді ФОП ОСОБА_4 від 12.07.2021 року на запит адвоката Завальнюка Д.Ю. апелянтом до суду першої інстанції не подавалося. 
Між тим з протоколу судового засідання Приморського райсуду м. Одеси від 10.06.2021 року вбачається, що адвокат Завальнюк Д.Ю. заявив клопотання, підтримане позивачем, про відкладення розгляду справи для надання додаткових доказів (а. с. 102). 
Судом дане клопотання задоволено та розгляд справи відкладено до 30.09.2021 року на 11-20 г.
Проте з 10.06.2021 року до 30.09.2021 року позивач та її представник адвокат Завальнюк Д.Ю. не надали до суду додаткових доказів незважаючи на те, що лист -відповідь ФОП ОСОБА_4 на адвокатський запит ОСОБА_7 датована 12.07.2021 року.
Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Завальнюк Д.Ю. приймали участь у судовому засіданні, що підтверджується протоколом судового засідання від 30.09.2021 року, але додаткових доказів не подали і при цьому проти закінчення розгляду справи та переходу до судових дебатів не заперечували (а.с. 112-113), 
Звертаючись із даною апеляційною скаргою ОСОБА_1 не зазначила, що їй перешкоджало подати вищевказаний Лист-відповідь ФОП ОСОБА_4 від 12.07.2021 року до суду першої інстанції. Жодних доказів неможливості подання зазначеного документу до суду першої інстанції апелянтом до апеляційного суду не надано.
Неприйнятними є дії сторони коли вона долучає до апеляційної скарги нові докази, які необґрунтовано не було подано до суду першої інстанції, щоб посилити свою позицію.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апелянтом ОСОБА_1 не надано. 
Частиною 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як положення ст. 43 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов`язки.
Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: 
-якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; 
-докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; 
-додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; 
-суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи;
-суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу у дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); 
-наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.
У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.
Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач заявляючи вимоги до відповідача про стягнення понесених нею витрат на поховання, не врахувала, що у квітні 2020 року вона отримала від Органів Пенсійного фонду України у відповідності до ст. 53 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" допомогу на поховання ОСОБА_3 , як пенсіонера, у розмірі 2-х місячної пенсії померлого - 8 777 грн. 78 коп. (а. с. 110-111).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367,  374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної право застосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 22.03.2022 року.

               Головуючий          О.М. Таварткіладзе

               Судді:          А.П. Заїкін 

       С.О. Погорєлова