ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2022 року	Львів	Справа № 300/2902/21 пров. № А/857/21328/21	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                   Хобор Р.Б.,
суддів                                                                        Бруновської Н.В., Матковської З.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Микитин Н.М. у м. Івано-Франківську за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі № 300/2902/21 адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
                                                         В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд: 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 15.08.2019 року по 11.05.2021 року.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення 15.08.2019 року повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби у запас Збройних Сил України.
Зобов`язано Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 15.08.2019 року по 11.05.2021 року у розмірі 11570 (одинадцять тисяч п`ятсот сімдесят) гривень 01 копійка.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Приймаючи це рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та застосував принцип співмірності, виходячи із істотності частки відносно розміру виплачених працівникові при звільненні сум.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач та відповідач, подавши апеляційні скарги.
Позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції неправомірно застосував принцип співмірності, оскільки норми статей 116 та 117 Кодексу Законів про працю України не ставлять відповідну умову. 
Відповідач у апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Таку позицію відповідач обґрунтовує тим, що норми Кодексу Законів про працю України не застосовуються для регулювання відносин праці військовослужбовців. 
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що позивач з 31.07.2019 року виключений зі списків особового складу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.11.2019 року по справі № 300/1895/19 зобов`язано Івано-Франківський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2015 року по 31.07.2019 року з урахуванням раніше виплачених сум. Рішення набрало законної сили 04.02.2020 року.
23.03.2020 року відповідач провів виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2015 року по 31.07.2019 року, у розмірі 19351,29 грн.
Не погоджуючись із розміром виплаченої індексації позивач 04.09.2020 року звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з новим позовом.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 року у справі № 300/2229/20 зобов`язано Івано-Франківський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у розмірі 6 979,18 грн. Це рішення набрало законної сили 29.04.2020 року.
11.05.2021 року, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 року у справі № 300/2229/20, відповідач провів з позивачем повний розрахунок при звільненні. 
Тому, позивач вважає, що з 15.08.2019 року по 11.05.2021 року відповідач повинен нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в   статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм видно, що умовами застосування частини першої  статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Разом з тим  статтею 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України відповідальність.
За змістом частини першої  статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України, переважно, стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів ст.ст.94, 116, 117 КЗпП і ст.ст.1,2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР “Про оплату праці”, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Такої самої позиції дотримується Верховний Суд у постанові № 620/1982/19 від 22 січня 2020 року. Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, Провадження №11-1329апп18 наведена наступна правова позиція:
“... Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції врахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21 -1765а15, зазначивши, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум...”
“...При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)...”
Відповідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Під час розгляду цієї справи суд встановив, що відповідач порушив право позивача на отримання індексації грошового забезпечення, що встановлено у рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.11.2020 року у справі № 300/2229/20. 
В рамках розгляду справи № 300/2229/20 суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу заборгованість з індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року у розмірі 6 979,18 грн. 
Апеляційний суд встановив та не заперечується сторонами, що відповідач 11.05.2021 року виплатив індексацію грошового забезпечення в сумі 6 979,18 грн.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем в частині виплати індексації грошового забезпечення не у строк, встановлений положеннями статті 116 КЗпП.
Апеляційний суд зазначає, що невиплата позивачу індексації грошового забезпечення при звільненні є обмеженням його конституційних прав відповідачем, що є незаконним.
В пунктах 23, 26 рішення у справі “Кечко проти України” Європейський суд з прав людини зазначив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
В пунктах 22-23 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Сукач проти України” остаточне рішення від 10.06.2011 року зазначено, що Суд повторює, що поняття “майно” в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають і активи, наприклад, борги, можуть також вважатися “майновими правами” і, відповідно, “майном” у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу.
Відтак, не здійснення остаточного розрахунку із позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника, або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому позивач набув право на отримання відшкодування за затримку виплати індексації грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України.
Таким чином, враховуючи невиплату відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення у день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, як наслідок, не проведення з ним повного розрахунку під час звільнення, чим порушено майнові права та інтереси позивача на отримання всіх сум, що належать йому від роботодавця, апеляційний суд вважає належним способом захисту прав позивача є визнання бездіяльності позивача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 15.08.2019 року по 11.05.2021 року.
Щодо способу захисту порушеного права, а саме зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає, що такий відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.03.2021 року у справі № 120/3276/19-а.
Отже, адміністративний позов необхідно задовольнити у спосіб про який просить позивач, оскільки відповідач не провів з позивачем повний розрахунок при звільненні, а тому має нести відповідальність у вигляді виплати на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позову. Натомість апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року в справі № 300/2902/21 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби 15.08.2019 року.    
Зобов`язати Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за період із 15.08.2019 року по 11.05.2021 року. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких, постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська 	
Постанова складена 22.03.2022 року

    
 Дата