ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 грудня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 729/660/20
Головуючий у першій інстанції – Демченко Л. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1375/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Новобасанівська сільська рада Бобровицького району Чернігівської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Новобасанівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області про визнання недійсними та скасування рішення сесії Веприцької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області, державних актів на право власності на земельні ділянки, знесення самочинно збудованого майна,
місце ухвалення судового рішення – м. Бобровиця,
час проголошення рішення суду – 13 год. 48 хв.

                                    У С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила:
- визнати недійсним та скасувати рішення 11 сесії 4 скликання від 29 червня 2004 року Веприцької сільської ради Бобровицького району «Про надання дозволу на оформлення технічної документації по оформленню договору оренди земельної ділянки» в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0, 25 га – для обслуговування жилого будинку і господарських споруд та площею 0,4647 га (ріллі) – для ведення селянського господарства; 
- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН №008417, виданий 27 липня 2006 року ОСОБА_2 , та припинити право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ;
-  визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН №008418, виданий 27 липня 2006 року  ОСОБА_2 , та припинити право власності на земельну ділянку площею 0, 4647 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 ;
-  зобов`язати ОСОБА_3 знести самочинно збудовану прибудову до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Обгрунтовуючи позов ОСОБА_1 указувала на те, що є власником 1/4 частини житлового будинку, надвірних будівель та споруд, що виділені сторонам в натурі, які розташовані по АДРЕСА_1 , та які вона успадкувала після смерті батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2006 році ОСОБА_2 незаконно приватизувала земельні ділянки площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,4647 га для ведення особистого селянського господарства, чим порушила права позивачки на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, частина якого перебуває у її власності. У 2019 році ОСОБА_3 самовільно побудувала без дозвільних документів прибудову до житлового будинку та навіс, який перешкоджає позивачці користуватися своєю власністю. 
Рішенням від 22 липня 2021 року Бобровицький районний суд Чернігівської області позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.
Визнав недійсним та скасував рішення 11 сесії 4 скликання від 29 червня 2004 року Веприцької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області «Про надання дозволу на оформлення технічної документації по оформленню договору оренди земельної ділянки», в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,2500 га – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 .
Визнав недійсним та скасував державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 008417, виданий 27 липня 2006 року ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 7420682000:01:000:0191, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Стягнув з ОСОБА_2 , Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 по 420,40 грн  у повернення судового збору.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з апеляційними скаргами.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове рішення в даній частині, яким позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що земельна ділянка для ведення селянського господарства площею 0,4647 га надана у власність ОСОБА_2 за місцезнаходженням будинку, співвласником якого є позивачка, тобто оспорюваним рішенням 11 сесії 4 скликання сільської ради від 29 червня 2004 року порушуються права позивачки як співвласника будинку, а не як спадкоємця земельної ділянки. Разом з цим, приватизація ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,4647 га здійснена незаконно, оскільки у матеріалах технічної документації по складанню акту на право власності на землю відсутній підпис останньої на заяві про надання земельної ділянки, а у акті встановлення меж земельної ділянки відсутні підписи ОСОБА_2 , землевпорядника ОСОБА_5 , сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
ОСОБА_1 також не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання ОСОБА_3 знести самочинно збудовану прибудову до будинку, посилаючись на те, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки акту № 7 обстеження земельної ділянки від 25 вересня 2019 року та акту від 17 грудня 2019 року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального правав, просить його скасувати повністю та закрити провадження, залишивши позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, звернувшись 02 липня 2020 року з даним позовом, ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності, оскільки з 2006 року ОСОБА_2 не приховувала від ОСОБА_1 набуття у власність земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної дялнки площею 0,4647 га для ведення особистого селянського господарства. ОСОБА_2 просить відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог, вважаючи заявлений позов зловживанням правом.
У наданих відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 – адвокат Пучко В.Д. просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 у зв`язку з подання позовної заяви після закінчення строків позовної давності та вчинення стороною позивача дій з наміром завдати шкоди іншій особі. 
У наданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 необґрунтованою, просить залишити її скаргу без задоволення. Доводи відзиву зводяться до того, що ОСОБА_1 дізналася про факт реєстрації права власності спірних земельних ділянок за ОСОБА_2 23 квітня 2020 року після отримання відповідної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вважає надуманими доводи ОСОБА_2 про наявність зловживань зі сторони позивачки, оскільки звернення до суду з позовом спрямовано на захист порушених прав, та здійснено у спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України. 
У поданих до апеляційного суду заявах ОСОБА_3 , ОСОБА_2 просили проводити судові засідання за їх відсутності (т. 2 а.с. 60, 62).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її адвоката Шнайдера С.В., представника ОСОБА_2 – адвоката Пучка В.Д., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є власницею 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , і має право на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, тому приватизація всієї земельної ділянки тільки ОСОБА_2 порушує право позивачки на користування земельною ділянкою і право на приватизацію частини вказаної земельної ділянки, що є підставою для визнання недійсним та скасування рішення 11 сесії 4 скликання від 29 червня 2004 року Веприцької сільської ради в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 008417, виданого 27 липня 2006 року ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2500 га., кадастровий номер 7420682000:01:000:0191, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсним та скасування рішення 11 сесії 4 скликання від 29 червня 2004 року Веприцької сільської ради в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,4647 га в АДРЕСА_1 для ведення селянського господарства, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 008417 та припинення права власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 за життя не набув прав на спірну земельну ділянку, таке майно не увійшло до спадкової маси, а отже, позивачка не набула спадкових прав щодо неї, у зв`язку з чим приватизація ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення селянського господарства площею 0,4647 га не порушує права позивачки. 
Районний суд також констатував, що підстави для припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку відповідно до ст. 140 ЗК України та ст. 378 ЦК України відсутні.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання ОСОБА_3 знести самочинно збудовану прибудову до житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч ст.ст. 76-80 ЦПК України позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що згідно з архівним витягом рішення 11 сесії 4 скликання від 29 червня 2004 року Веприцької сільської ради «Про надання дозволу на оформлення технічної документації по оформленню договору оренди земельної ділянки», ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 0 га, із них 0,25 га – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 0 га (ріллі) –  для ведення селянського господарства, земельна ділянка розташована в АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 15). 
Рішенням 11 сесії 24 скликання Веприцької сільської ради від 29 червня 2004 року «Про надання земельних ділянок у власність» надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,7147 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)  – 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства – 0,4647 га (т. 1 а.с. 90).
ОСОБА_2 отримала у власність земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану  в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 27 липня 2006 року серії ЧН № 008417, виданим на підставі рішення 11 сесії 24 скликання Веприцької сільської ради від 29 червня 2004 року (т. 1 а.с. 17).
ОСОБА_2 отримала у власність земельну ділянку площею 0,4647 га, розташовану  в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 27 липня 2006 року серії ЧН № 008418, виданим на підставі рішення 11 сесії 24 скликання Веприцької сільської ради від 30 вересня 2004 року (т. 1 а.с. 18).
Рішенням від 27 липня 2017 року Бобровицький районний суд Чернігівської області визнав за ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності на жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , як такий, що перейшов по праву спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 1/4 частині за кожним (т. 1 а.с. 22-24).
12 червня 2018 року ОСОБА_9 на підставі договору дарування подарував свою 1/4 частину будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 12), що не заперечувалось сторонами.
Ухвалою від 29 січня 2019 року Бобровицький районний суд Чернігівської області затвердив мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у справі про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, з виділом часток в натурі; виділив ОСОБА_1 у власність 1/4 частку в натурі: в житловому будинку А по АДРЕСА_1 житлову кімнату 1-2 площею 28, 2 кв.м.; 1/4 колодязя К; 1/4 огорожі №1; 1/4 воріт з хвірткою №2. Виділив ОСОБА_3 у власність 1/4 частку в натурі: в житловому будинку А житлову кімнату 1-1 площею 8,6 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 11,2 кв. м., веранду а площею 11, 4 кв.м., ганок а3; 1/4 колодязя К; 1/4 огорожі №1; 1/4 воріт з хвірткою №2. Виділив ОСОБА_2 у власність 1/2 частку в натурі: в житловому будинку А житлову кімнату 1-3 площею 11,9 кв.м., житлову кімнату 1-4 площею 15,4 кв.м.; в прибудові 1а ванну 1-6 площею 8,2 кв.м., кухню 1-7 площею 14,3 кв.м., приміщення II площею 6,0 кв.м.; літню кухню Б, сарай В, сарай Г, сарай г, сарай Д, 1/2 колодязя К, погреб II, вбиральня У, свердловина С; 1/2 огорожі №1, 1/2 воріт з хвірткою №2 (т. 1 а.с. 25-27).
За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 квітня 2020 року, ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7420682000:01:000:0191, а також на земельну ділянку площею 0, 4647 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7420682000:01:000:0192 по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 10-14).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Положеннями ст. 120 ЗК України в редакції, що була чинною на час набуття ОСОБА_1 частини будинку у власність, визначено, що до особи у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності (користування) на земельну ділянку, на якій вони розміщені без зміни цільового призначення на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини у окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номеру (абз. 2 ч. 6 цієї статті).
Відповідно до вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Виходячи з наведених вище положень законодавства та обставин даної справи, апеляційний суд приходить до такого висновку.
Завданням цивільного судочинства є захист порушеного права особи, що має існувати на час звернення до суду. Факт порушення права має бути доведений належними та допустимими доказами. Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 указувала на порушення ОСОБА_2 її права на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування частини житлового будинку, яка перебуває у її власності.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 набула право власності на 1/4 частину будинку по АДРЕСА_1 , інші 3/4 частини, з них: 1/2 частина (1/4 частина на підставі рішення Бобровицького районного суду від 27 липня 2017 року та 1/4 частина на підставі договору дарування від 12 червня 2018 року) належить ОСОБА_2 , та 1/4 частина – ОСОБА_3 .
Установивши, що ОСОБА_2 , як власником 1/2 частини домоволодіння, приватизована земельна ділянка площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тобто земельна ділянка вцілому, право на приватизацію якої належить усім співвласникам житлового будинку, у тому числі і ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право позивачки на земельну ділянку у тій частині, що має перебувати у її користуванні, як співвласника нерухомого майна, порушено.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно виходив з того, що рішення 11 сесії 4 скликання від 29 червня 2004 року Веприцької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області «Про надання дозволу на оформлення технічної документації по оформленню договору оренди земельної ділянки» в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,2500 га – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 , прийнято з порушенням законодавства, є незаконним та підлягає скасуванню.
Зважаючи на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 008417 щодо земельної ділянки площею 0,25 га, виданий 27 липня 2006 року ОСОБА_2 , порушує право ОСОБА_1 на отримання у власність частини земельної ділянки, як співвласника нерухомого майна, яке на ній знаходиться, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання цього державного акту недісним і його скасування, оскільки відновлення порушеного права ОСОБА_1 іншим чином неможливе.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про пропуск позивачкою строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_2 належними і допустимими доказами не спростувала тверджень ОСОБА_1 щодо обізнаності про наявність  порушеного права на землю у 2020 році, зокрема, після отримання 23 квітня 2020 року інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 10), у зв`язку з чим загальний трирічний строк позовної давності на день звернення до суду з позовом (06 липня 2020 року) не сплив. Крім цього. порушення права позивачки є триваючим, з огляду на те, що ОСОБА_2 була одноособовим власником спірної земельної ділянки, починаючи з 2006 року. 
Доводи сторони позивача щодо необізнаності про наявність порушеного права узгоджуються з тим, що відомості про наявне у ОСОБА_2 право власності на спірні земельні ділянки внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно лише 02 серпня 2018 року, тобто лише з цього часу інформація про право власності відповідачки на землю перебуває у відкритому доступі.  
Таким чином, суд першої інстанції надав належну оцінку доводам ОСОБА_2 щодо пропуску строку позовної давності, об`єктивно встановив початок перебігу цього строку з 2020 року, що не було спростовано відповідачкою, та дійшов обґрунтованого висновку про дотримання ОСОБА_1 загальних строків позовної давності за поданим нею позовом.
Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо зловживання позивачкою правом, яке вчиняється з наміром завдати шкоди іншій особі, оскільки позов пред`явлено у спосіб, визначений ст. 16 ЦК України, з метою захисту прав, які вона вважала порушеними, а заявлені ОСОБА_1 вимоги судом частково задоволені.
Колегія суддів погоджується з викладеними у судовому рішенні мотивами щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення 11 сесії 4 скликання від 29 червня 2004 року в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,4647 га для ведення селянського господарства, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН № 008417 та припинення права власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку, ураховуючи наступне.
Згідно з ч. 3 ст. 116 ЗК України, чинною на час набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частиною першою статті 118 ЗК України, чинною на час набуття ОСОБА_2 права власності на земельну  ділянку, передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
Веприцький старостинський округ Новобасанської сільської ради Чернігівської області у листі від 12 листопада 2021 року повідомив, що згідно статистичних даних житель с. Веприк ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мав приватизованої земельної ділянки, відповідно і рішення щодо виділення йому земельної ділянки сільською радою не приймалось. Згідно погосподарської книги № 1, сторінка № 58 (2001-2005 роки) за домогосподарством по АДРЕСА_1 рахувалась у користуванні земельна ділянка загальним розміром 1,09 га, яка після смерті землекористувача перейшла у вільний присадибний фонд Веприцької сільської ради.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
На думку апеляційного суду, судом першої інстанції вірно враховано, що спадкодавець ОСОБА_8 за життя у встановленому порядку не набув прав на спірну земельну ділянку, тому це майно не є об`єктом спадкування і не увійшло до спадкової маси, позивачка не набула будь-яких прав на вищевказану земельну ділянку, тому приватизація ОСОБА_2 земельної ділянки для ведення селянського господарства площею 0,4647 га  не порушує права позивачки. Із заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки звернулася тільки ОСОБА_2 , яка користувалася земельною ділянкою і обробляла її. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що земельна ділянка для ведення селянського господарства площею 0,4647 га, надана у власність ОСОБА_2 за місцезнаходженням будинку, співвласником якого є позивачка, тобто оспорюваним рішенням 11 сесії 4 скликання сільської ради від 29 червня 2004 року порушуються її права, як співвласника будинку, а не як спадкоємця земельної ділянки, колегія суддів відхиляє, як безпідставні. 
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 , як співвласник 1/4 частини будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , має право на користування і приватизацію земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у тій частині, що перебуває у її користуванні, як співвласника нерухомого майна. Таке її право судом першої інстанції захищено шляхом частково задоволення позову.
Інша земельна ділянка загальною площею 1,09 га, яка рахувалась за померлим ОСОБА_8 , не увійшла до спадкової маси, оскільки відповідного рішення органом місцевого самоврядування щодо надання ОСОБА_8 за життя цієї земельної ділянки у власність (користування) не приймалось. Після смерті землекористувача земельна ділянка перейшла у вільний присадибний фонд Веприцької сільської ради. Отже, земельна ділянка розміром 0,4647 га окремо не існувала, її межи не визначались. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачено статтею 118 ЗК України. ОСОБА_2 у встановленому законом порядку приватизувала земельну ділянку для ведення селянського господарства площею 0,4647 га. ОСОБА_1 із заявою про передачу їй земельної ділянки для ведення селянського господарства у власність до органу місцевого самоврядування не зверталась.
Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що рішення 11 сесії 4 скликання від 29 червня 2004 року Веприцької сільської ради Бобровицького району в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,4647 га для ведення селянського господарства, а також державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН №008417, не порушують права позивачки.
Посилання  ОСОБА_1 на те, що приватизація ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,4647 га здійснена незаконно, оскільки у акті встановлення меж земельної ділянки відсутні підписи ОСОБА_2 , землевпорядника ОСОБА_5 , сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,  а заява, скерована до органу місцевого свамоврядування, не містить підпису ОСОБА_10 , не впливають на правильність рішення  суду першої інстанції і не можуть бути підставою для його скасування в цій частині, оскільки фактично суд відмовив в цій частині заявлених вимог через недоведеність позивачкою порушення своїх прав та інтересів. 
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку відповідно до  ст. 140 ЗК України та ст. 378 ЦК України. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вищезазначених висновків не спростовують.
Апеляційний суд вважає також, що, вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання ОСОБА_3 знести самочинно збудовану прибудову до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у їх задоволенні, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.
У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376, ст. 391 ЦК України).
У позові ОСОБА_1 зазначала про те, що самочинно збудована ОСОБА_3 прибудова до житлового будинку перешкоджає їй користуватися власністю, оскільки не дає змоги заїхати на подвір`я автомобілю, зменшує прохід до будинку. На підтвердження своїх доводів надавала акти комісії про обстеження земельної ділянки № 7 від 25 вересня 2019 року та від 17 грудня 2019 року.
Як свідчить акт обстеження земельної ділянки № 7 від 25 вересня 2019 року, складений комісією у складі начальника відділу земельних відносин, комунальної власності, інфраструктури та ЖКГ, головного спеціаліста з юридичних питань, завідувача з питань цивільного захисту населення, надзвичайних ситуацій, мобілізаційної роботи, військового обліку громадян та охорони праці, в.о. старости Веприцького старостинського округу, відповідно до поданої заяви ОСОБА_1 на предмет незаконної забудови ОСОБА_3 , обстежено земельну ділянку в АДРЕСА_1 , та в результаті обстеження встановлено, що ОСОБА_3 без дозволів та правовстановлюючих документів до будинку збудувала навіс, чим утруднює прохід до частини будинку, яка належить ОСОБА_1 . Комісія вирішила: ОСОБА_3 прибрати навіс та забезпечити прохід та проїзд до частини будинку, яка належить ОСОБА_1 ; рекомендувала ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зробити розподіл земельної ділянки щоб забезпечити вільний доступ та під`їзд до власних частин будинку (т. 1 а.с. 20).
У іншому акті обстеження будинковолодіння від 17 грудня 2019 року комісія у складі в.о. старости Веприцького старостинського округу Новобасанської сільської ради Мурадової О.В., депутатів сільської ради ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зробили обстеження домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено, що на час обстеження право власності на будинок мають ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . У 2019 році без дозвільних документів ОСОБА_3 здійснила добудову до своєї частини будинку, в результаті якої зараз існує спір щодо користування територією подвір`я, земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок, надвірні будівлі та споруди між співвласниками будинку (т. 1 а.с. 21).
Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво  визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме: 1) він збудований або будується  на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Частинами четвертою, сьомою цієї статті визначено, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам  або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду  підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
Згідно з вимогами ч.ч 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстації про те, що на час звернення з даним позовом ОСОБА_1 не являлась власником земельної ділянки, а житловий будинок на праві власності належить трьом особам. Актом обстеження від 25 вересня 2019 року комісія зобов`язала ОСОБА_3 прибрати навіс та забезпечити проїзд та прохід до частини будинку, яка належить ОСОБА_1 . У акті від 17 грудня 2019 року комісія не зазначила порушення, які виявлені при повторному обстеженні земельної ділянки. 
Клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення наявності перешкод у користуванні частиною будинку будівництвом ОСОБА_3 спірного навісу, можливості/неможливості його перебудови, істотності відхилення від будівельних норм і правил, тощо,  не заявлялось позивачкою ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Ураховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив усі докази додані позивачкою до позовної заяви, і обгрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої прибудови до житлового будинку.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 22 липня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2021 року. 
 
Головуючий:                                                     Судді: