Постанова
Іменем України
 
20 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 2-1523/10
 
провадження № 61-12768св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2010 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 
2010 року визнано мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, згідно якої: відповідач ОСОБА_2 визнає за позивачкою ОСОБА_1 право на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, закінченого будівництвом, але не зданого до експлуатації, розташованого по АДРЕСА_1 та зобов`язується, після здачі будинку до експлуатації, не чинити перешкод у оформленні нею права власності на 1/2 частину цього будинку з господарськими будівлями і спорудами; позивач ОСОБА_1 зобов`язується не чинити перешкод відповідачу ОСОБА_2 у здачі будинку 
АДРЕСА_1 до експлуатації та оформлення ним права власності на 1/2 частину цього будинку з господарськими будівлями і спорудами; відповідач ОСОБА_2 визнає за позивачкою ОСОБА_1 право на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0.10 га, розташованої по АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії 111-ОД №021744, виданого Олександрівською сільською радою Комінтернівського району Одеської області 30 грудня 1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 58, та зобов`язується не чинити перешкоди в оформленні ОСОБА_1 права власності на 0.05 га цієї земельної ділянки; позивач ОСОБА_1 відмовляється від своїх вимог на 1/2 частину автомобіля «Шевроле-авео», 2006 року випуску № НОМЕР_1 та визнає право на автомобіль за відповідачем ОСОБА_2 ; відповідач ОСОБА_2 відмовляється на користь позивача ОСОБА_1 від своєї 1/2 частини на автомобіль «ВАЗ-2107», 1990 року випуску № НОМЕР_2 , та зобов`язується не перешкоджати їй в користуванні цим автомобілем.
 
Суд зобов`язав сторони виконати усі умови мирової угоди, вказані в ухвалі суду, у добровільному порядку. У разі невиконання однією зі сторін умов мирової угоди щодо здачі до експлуатації житлового будинку 
АДРЕСА_1 з подальшою реєстрацію права власності за кожною стороною на 1/2 частину цього будинку, інша сторона має право в примусовому порядку вимагати виконання умов мирової угоди.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
ОСОБА_3 , яка не була стороною у справі, не погодилась із ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року і подала апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року поновлено ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , строк на апеляційне оскарження ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року.
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року про визнання мирової угоди у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя закрито.
 
Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року, апеляційний суд виходив із того, що ухвалою місцевого суду права, свободи, інтереси та (або) обов?язки  ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4  не порушено.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
30 липня 2021 року ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_4 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 рокута передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в ОСОБА_1 незаконно оформила право власності на об?єкт нерухомого майна, чим було порушено права та інтереси заявника та її дитини.
 
Доводи інших учасників справи
 
23 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року залишити без змін.

 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Комінтернівського районного суду Одеської області.
 
02 грудня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у поясненнях до касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи
 
Апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 1992 року, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 08 вересня 2009 року.
 
З 1996 року сторони по справі проживали і були зареєстровані по АДРЕСА_1 .
 
04 лютого 2010 року ОСОБА_1 звернулась із позовом про поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 і земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, а також поділ автомобіля «ВАЗ-2107», 1990 року випуску № НОМЕР_2 і автомобіля «Шевроле-авео», 2006 року випуску 
№ НОМЕР_1 . 
 
Спірний житловий будинок побудований у період шлюбу сторін (1991-1994 роки) на земельній ділянці, яка належала на праві власності відповідачу з грудня 1996 року, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ОД 
№ 021744 від 30 грудня 1996 року, крім того, спірні автомобілі придбані у період шлюбу.
 
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 
2010 року визнано мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
 
Особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 02 березня 2010 року, за час перебування у якому у них 
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 .
 
ОСОБА_3 не приймала участі у справі і в апеляційній скарзі стверджує, що ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 
2010 року порушуються її права, а також права її неповнолітнього сина на житловий будинок та земельну ділянку.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
Одним з елементів права на справедливий судовий розгляд є право на розгляд справи незалежним та безстороннім судом, створеним на підставі закону.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі 
№ 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).
 
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.
 
Відкривши апеляційне провадження і призначивши справу до розгляду, суд апеляційної інстанції забезпечив право заявника на перевірку її аргументів, що оскаржуваною ухвалою місцевого суду вирішено питання про права, свободи та інтереси ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 .
 
Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить про те, що заявниця не наводить жодного аргументу за яких апеляційний суд мав би встановити порушення її та неповнолітнього ОСОБА_4 прав чи обов?язків ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року.
 
Апеляційний суд встановив, що у цій справі ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року, якою визнано мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, не вирішено питання про права, свободи та інтереси ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з березня 2010 року, а їхній син ОСОБА_4 народився у 2014 році, а ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року вирішувався майновий спір між колишнім подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо майна, набутого ними у період шлюбу з 1992 року по 2009 рік. А від так правильним є висновок апеляційного суду про закриття апеляційного провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року про визнання мирової угоди в справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжяз підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
 
З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відсутність порушення норм процесуального права апеляційним судом при постановленні оскаржуваної ухвали.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 24 червня 2021 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська