УХВАЛА

22 грудня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/22657/19
адміністративне провадження № К/9901/45745/21 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора,  в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 22 жовтня 2019 року №1170ц про звільнення його з посади заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 23   жовтня 2019 року; поновити його на посаді заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Головного слідчого управління Генеральної прокуратури та органів прокуратури (ідентифікаційний код 00034051) з 23 жовтня 2019 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 жовтня 2019 року по дату винесення судового рішення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 22 жовтня 2019 року №1170ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, головного слідчого управління Генеральної прокуратури та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини  першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 23 жовтня 2019 року. Поновлено позивача на посаді заступника начальника управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, головного слідчого управління Офісу Генерального прокурора (ідентифікаційний код 00034051) з 24 жовтня 2019 року. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2019 року по 31 травня 2021 року в сумі 983    044,00 грн.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено в позові в цій частині.  
10 грудня 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року. Заявник, посилаючись на положення частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення ним норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурора та наказу про звільнення прокурора з цих підстав з органів прокуратури.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328     цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
У тексті касаційної скарги підставою перегляду оскаржуваних судових рішень ОСОБА_1 , зокрема, зазначив про незастосування висновків Верховного Суду, сформованого та викладеного у постанові від 26 листопада 2020 року у справі №200/13482/19-а щодо застосування  пункту  19 розділу II розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону від 19 вересня 2019 року №113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі   - Закон №113-ІХ) та пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Заявник також послався на  порушення судами норм процесуального права, зокрема, вимог статей 90, 246, 322 КАС України.  
Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.
Так, відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.
Проаналізувавши доводи скаржника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки заявник лише зазначив про постанову Верховного Суду, проте не виклав вмотивовані аргументи у чому саме полягає неправильне застосування судом апеляційної інстанції положень пункту 19 розділу II розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ та пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за обставин, установлених судами у цій справі, що мають індивідуальні ознаки притаманні лише їй.
Так, судами установлено і позивачем не заперечується, що ОСОБА_1 подав заяву про переведення до Офісу Генерального прокурора, в якій фактично висловив формальну згоду на проходження атестації, але за умов наявності підстав вважати його компетентність, професійну етику та доброчесність невідповідними необхідному рівню прокурора Офісу Генерального прокурора.
Переглядаючи рішення суду і скасовуючи його, суд апеляційної інстанції виходив з того, що  відповідно до вимог пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ подана позивачем заява мала містити у собі такі відомості: про переведення на посаду прокурора до Офісу Генерального прокурора; про намір пройти атестацію; про надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Проте 15   жовтня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я Генерального прокурора подано заяву про переведення його на адміністративну посаду в Офіс Генерального прокурора із змісту якої вбачається, що вона не містить наміру позивача пройти атестацію у зв`язку з реформуванням органів прокуратури, як того вимагає Закон №113-IX, а фактично містить незгоду прокурора з відповідними законодавчими нормами і у ній висловлено  вимогу дотримуватися вимог статей 6,   8,   19,   22,   24,   43,   92,   131-1 Конституції України, статей 2, 7, 23 Загальної декларації прав людини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 жовтня 1948 року,  статей 2, 2-1, 5-1, 22, 32 Кодексу законів про працю України, з урахуваннямположень   статті 104 Цивільного кодексу України. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заява позивача не відповідає законодавчо затвердженій формі. 
Водночас таку правову позицію суд апеляційної інстанції обґрунтував, з посиланням на висновок Верховного Суду, сформований у постанові Суду від 26 листопада 2020   року у справі №200/13482/19-а про незастосування якого указує заявник.
У касаційній скарзі відсутні вмотивовані аргументи на спростування зазначених доводів, з яких виходив суд апеляційної інстанції, а інші аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції щодо оцінки змісту заяви. Заявник лише наводить низку нормативно-правових актів щодо проходження прокурорами атестації, без належної аргументації щодо їхнього неправильного застосування судом апеляційної інстанції у цій справі у системному зв`язку з положеннями статті 328 КАС України.
Також Судом не приймаються доводи заявника щодо порушення судами процесуальних норм, оскільки положення  статей 90 (оцінка доказів), 246 (зміст рішення) та 322 (зміст постанови суду апеляційної інстанції) КАС України, на які послався заявник як на підставу оскарження судових рішень, не відносяться до виключних підстав, за яких судове рішення може бути оскаржене в касаційному порядку відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до цитування норм законодавства та переоцінки обставин справи. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку у постанові Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.
Тому лише загальні посилання на невідповідність судових рішень висновкам Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1.   Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.    
Суддя                                                                                                                          С.А. Уханенко