П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2022 року
м. Рівне

Справа № 569/19010/17
Провадження № 22-ц/4815/59/22

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини): 
о 16 год. 53 хв. 18 травня 2021 року у м. Рівне
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 21 травня 2021 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач -ОСОБА_2 ;

представники учасників справи: 
позивача - адвокат Бойчук Олена Петрівна;
відповідача - адвокат Пилипчук Леся Минівна;

за участі: сторони і їх представники не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчук Олени Петрівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого житла та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири, в с т а н о в и в:
У грудні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого житла. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що 25 лютого 2000 року сторони та ОСОБА_3 було приватизовано відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Згодом у серпні 2007 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 подарували на користь позивача належні їм частки у спірній квартирі. Однак відповідач продовжував та продовжує мешкати у квартирі АДРЕСА_1 , де і зареєстроване його місце проживання. 
Оскільки вважає, що її права власності на житло порушуються фактом проживання і реєстрації відповідача, тому ОСОБА_1 просить усунути створювані їй перешкоди шляхом виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири без надання іншого житла.
Заперечуючи проти позову, у лютому 2018 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов, де просив визнати недійсним договір дарування належної йому частки у квартирі АДРЕСА_1 на користь позивача від 01 серпня 2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М. і зареєстрований в Реєстрі за №2498. Зазначав, що при укладенні оспорюваного правочину вважав, що насправді укладається договір довічного утримання, а не безоплатного відчуження ОСОБА_1 . Більше того, позивач протягом десяти років жодного разу не згадувала про те, що право на спірну квартиру набула на підставі договору дарування, не виявляла заінтересованості квартирою, а фактичної передачі нерухомості не відбулося. Відповідач продовжував і продовжує проживати в спірній квартирі, несе витрати по її утриманню та здійснює ремонт. Вважав, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого житла.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним залишено без задоволення. 
У поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Бойчук О.П. покликається на його незаконність та необґрунтованість, що полягали у порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права. 
На її обґрунтування зазначалося про недодержання судом положень ч. 1 ст. 264, ч. 9 ст. 158 ЦПК України, оскільки не вирішено питання про застосовані раніше заходи забезпечення позову, що, як вважає заявник, призвело до того, що вона не може в повній мірі здійснювати право користування належною їй спірною квартирою, в т.ч. і здавати її в оренду чи найм. 
Заявник не згодна і з твердженнями суду про недоведеність того, що у відповідача наявне інше житло, де він може проживати. Так, відповідач сам підтвердив, що від отриманої раніше квартири (не спірної) він добровільно відмовився на користь своєї дружини та дітей. При цьому скористався правом безоплатної приватизації спірної квартири, яку він не отримував і куди його зареєстровано лише внаслідок шлюбних відносин. Тобто вважає, що підстав вказувати, що спірна квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , недостатньо через те, що він сам відмовився від наданого йому державою іншого житла.
На її думку, помилковими є і висновки суду про тривалість зв`язків відповідача із квартирою АДРЕСА_1 , адже всупереч ст.ст. 156, 162 ЖК УРСР, ст. 3 СК України, абз. п`ятого п. 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року у справі №5-рп/99 ОСОБА_2 не надав доказів про те, що сторони є членами однієї сім`ї. Сам по собі той факт, що він перебував у шлюбі з матір`ю позивача і з серпня 1986 року проживав у спірній квартирі, не вказує про те, що сторони пов`язані спільним побутом та мають взаємні права і обов`язки як особи, що об`єдналися для спільного проживання. Більше того, ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначав, що позивач протягом десяти років не проживає у спірній квартирі, не здійснює плати за неї, тобто вони не є членами однієї сім`ї. 
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у задоволенні позову, прийнявши нове, яким її вимоги задовольнити повністю.
Оскільки рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 року оскаржується лише в частині відмови в позові ОСОБА_1 , тому в решті це судове рішення апеляційним судом не переглядається.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи чи їх представниками не подавався, хоча про таке право їм було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 21 липня 2021 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з такого.
Ухвалюючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив із відсутності правових та фактичних підстав для задоволення позову, оскільки відповідач проживає у спірній квартирі близько тридцяти п`яти років, він не лише не втратив зв`язку з житлом, але навпаки - такий зв`язок у нього є тривалим і постійним через те, що іншого житла не має, він його доглядає та утримує, в т.ч. і сплачує витрати за житлово-комунальні послуги. Тому сам по собі факт переходу права власності до позивача без оцінки законності виселення відповідача є втручанням у право на житло (єдине) в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на предмет пропорційності відповідної практики Європейського суду з прав людини.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Як з`ясовано судом, 25 лютого 2000 року виконавчим комітетом Рівненської міської ради Рівненської області на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" видано свідоцтво про право власності на житло, за яким вони отримали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 47, 5 м2, житловою - 29, 3 м2.
У березні 2001 року позивач одружилася, переїхала на постійне місце проживання до Німеччини і з того часу почала мешкати окремо від відповідача та ОСОБА_3 .
В подальшому, 01 серпня 2007 року, між співвласниками укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 і ОСОБА_2 подарували, а ОСОБА_1 прийняла в дар належні дарувальникам по 1\3 частці квартири кожному квартири АДРЕСА_1 . Договір того ж числа посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Червук В.М. і зареєстрований у Реєстрі за №2498.
Влітку 2016 року мати позивача - ОСОБА_3 померла.
01 серпня 2017 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 лист-пропозицію про укладення договору найму та проект договору найму житла - квартири АДРЕСА_1 . Відповіді на лист-пропозицію їй надано не було, а спірну квартиру добровільно ОСОБА_2 не звільнено.
Вважаючи, що суб`єктивні цивільні та житлові права порушуються тим, що відповідач не є членом її сім`ї, подальше безоплатне користування квартирою чи проживання з ним в одній квартирі не відповідає інтересам, у грудні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з квартири без надання іншого житла.
У пред`явленому в лютому 2018 року зустрічному позові ОСОБА_2 вказував, що договір дарування від 01 серпня 2007 року укладено під впливом помилки, оскільки вважав, що насправді між сторонами укладається договір довічного утримання, а тому просив визнати його недійсним.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування не підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову. 
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Пункт 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" вказує, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоби пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. 
У справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№8863/06) Європейський суд з прав людини своїм рішенням від 02 грудня 2010 року встановив порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши при цьому, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не дали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. 
Згідно зі ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 8 ст. 383, ст. 391, ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402, ст.ст. 405, 406 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
З правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, видно, що у даному випадку спір виник між власником житлового приміщення, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем житла з приводу користування ним після припинення шлюбу з власником будинку.
Якщо особи, зазначені в частині другій ст. 3 СК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій ст. 64 ЖК УРСР.
Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Необхідно звернути увагу, що Житловий кодекс УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.
Законодавець при прийнятті Цивільного кодексу України не визначив особливостей застосування його норм до житлових правовідносин в цілому. Разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом УРСР, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України.
Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Отже, і їх права, у т.ч. і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Приходячи до переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів бере до уваги, що виселення відповідача з займаної квартири без надання іншого житла очевидно порушуватиме суб`єктивні житлові права ОСОБА_2 , що є особою похилого віку - 1944 року народження, інваліда третьої групи загального захворювання, на користування житловим приміщенням, з яким він перебуває у безперервному, тривалому і стабільному матеріально-правовому зв`язку - понад тридцять п`ять років, належно утримує це житло, доглядає його, сплачує грошові кошти за комунальні та інші послуги. При цьому враховується, що відповідач був співвласником спірної квартири і добровільно шляхом укладення договору дарування передав безоплатно свою частку у праві власності на користь позивача, яка постійно не проживає у цьому приміщенні понад двадцять років, а іншого житла на речовому праві він не має. 
Тому посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач не є членом її сім`ї, а вона є одноосібним власником спірної квартири, не можуть бути виключними підставами для задоволення позову, адже це призведе до істотного порушення балансу інтересів сторін, а також не буде додержано розумного співвідношення (пропорційності) між метою, про досягнення якої заявляє позивач, та засобами, які використовуються для її досягнення. Тобто правові та фактичні наслідки, які настануть для ОСОБА_2 , об`єктивно носитимуть невідворотний надзвичайно несприятливий характер і покладуть на нього надмірний тягар, що є несумісним із втручанням у його права на житло.
Отже, у разі задоволення позову буде порушено положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позаяк органи державної влади повинні дотримуватися поваги до приватного життя. При цьому не вбачається, що таке втручання буде здійснено згідно із законом і буде необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом норм матеріального права, які підлягали застосуванню, то з ними погодитися не можна з огляду на викладені висновки апеляційного суду, що узгоджуються з твердженнями суду попередньої інстанції.
З приводу посилань на те, що відповідач сам добровільно погіршив своє житлове становище, відмовившись від квартири на користь колишніх членів своєї сім`ї, а тому не можна стверджувати, що він не забезпечений житлом, то вони є необґрунтованими. Так, дані обставини об`єктивно не свідчать про забезпечення ОСОБА_2 житлом, а апеляційним судом при цьому враховується і те, що 01 серпня 2007 року він також добровільно передав через укладення договору дарування належну йому частку у праві власності на спірну квартиру на користь позивача.
Не заслуговують на увагу і аргументи заявника про порушення судом норм процесуального права.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушенням норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Між тим, доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, які потягли би хибне розв`язання цивільно-правового спору, заявником надано не було, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом не було здобуто.
При цьому не встановлено і мотивів для висновку про наявність обставин, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення першої інстанції, вичерпний перелік яких надано у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Необґрунтованими є і доводи автора апеляційної скарги про недодержання норм п. 8 ч. 1 ст. 264, ч. 9 ст. 158 ЦПК України, що передбачають вирішення питання при ухваленні рішення про застосовані раніше заходи забезпечення позову. Так, ухвалою Рівненського міського суду від 23 серпня 2019 року вжито заходів забезпечення позову через накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , а також заборонено будь-яким особам вчиняти дії з передачі права користування (в т.ч. оренди, найму, піднайму, безоплатного користування) цією квартирою. Дана ухвала є чинною, проте невиконання судом процесуальних правил, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 264, ч. 9 ст. 158 ЦПК України, не перешкоджає йому скасувати обрані заходи забезпечення позову й після набрання рішенням суду законної сили.
Решта доводів апеляційної скарги не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, а тому колегією суддів відхиляються.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Бойчук Олени Петрівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 травня 2021 рокув оскаржуваній частині - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий :                                                          С.В. Хилевич

Судді:                 С.О.Гордійчук

Н.М.Ковальчук