ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/126/21  Номер провадження 22-ц/814/2201/21	Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Абрамова П.С.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Міщенко Я.О.,
представника позивача - адвоката Кузнецова О.М.,
представника третьої особи ОСОБА_1 - адвоката Міщенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну  скаргу ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 23 липня 2021 року
у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_1 , державний реєстратор філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Шейк – Сейкін Олексій Анатолійович, про скасування рішення державного реєстратора про припинення обтяження та визнання обтяження

УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції
В січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та, відповідно до збільшених позовних вимог (а.с. 58-59), прохав суд скасувати рішення про державну реєстрацію припинення обтяження з квартири АДРЕСА_1 , внесеного 01 листопада 2017 року об 11:54:42, державним реєстратором Шейк – Сейкіним О.А. філія КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві, індексний номер рішення 37880468, з визнанням обтяження речових прав: арешт нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25514400 від 23 жовтня 2015 року.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_3 існували договірні правовідносини з Договору №3 від 12.04.2008 про пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , на виконання якого він сплатив ОСОБА_3 часткове фінансування в розмірі 60 000,00 доларів США та 50 000 грн. У вересні 2015 року договір між ними було достроково розірвано, однак грошові кошти ОСОБА_3 не повернула у добровільному порядку, у зв`язку із чим він вимушений був звернутись до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області із позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів (справа №537/4259/15-ц). 
В межах розгляду вказаної цивільної справи ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.10.2015 за заявою ОСОБА_2 забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_3 . 
Остаточним рішенням суду у даній справі, що набрало законної сили, а саме постановою Полтавського апеляційного суду від 16.07.2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60 000,00 доларів США та 50 000 грн., а також судовий збір у загальному розмірі 27 648,60 грн.        
Станом на жовтень 2020 року ОСОБА_2 стало відомо, що арешт, накладений ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.10.2015 на квартиру ОСОБА_3 в якості забезпечення позову був знятий 01.11.2017 року державним реєстратором Шейк-Сейкіним О.А., та, у подальшому, 02.11.2017, квартира була продана ОСОБА_3 громадянину ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2017.
Згідно з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно  ОСОБА_2  було установлено, що підставою для скасування арешту з квартири   ОСОБА_3  зазначена  ухвала Крюківського районного суду від 07.09.2017 року №537/4259/15-ц.
05.10.2020 його адвокатом до Крюківського районного суду був направлений адвокатський запит стосовно скасування заходів забезпечення позову у справі №537/4259/15-ц.
Відповіддю на адвокатський запит Крюківським районним судом було повідомлено, що станом на 09.10.2020 ухвала про скасування заходів забезпечення позову судом не виносилася.
З урахуванням встановленого ОСОБА_2 вважає, що державним реєстратором Шейк-Сейкіним О.А. було незаконно знято арешт з квартири ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_3 , накладеного судом в якості забезпечення позову, оскільки всупереч вимогам ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, чинній на момент прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення про зняття обтяження), п. 2 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності», державний реєстратор не перевірив законність (відповідність вимогам законодавства) ухвали Крюківського районного суду від 07.09.2017 року (яка зазначена підставою внесення запису про припинення обтяження), наявність цієї ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та не зупинив реєстраційного провадження для перевірки судового рішення про скасування арешту.
ОСОБА_2 вважає, що такими діями державного реєстратора було порушено його право на задоволення майнових вимог (за рішенням суду про стягнення боргу) за рахунок майна боржника ОСОБА_3 (арештованої квартири). 

Заочним рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 23 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

короткого змісту вимог апеляційної скарги
Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_2 та оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі прохає рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 23 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. 

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу
Заявник ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та таким, що винесене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.
Щодо неповного з`ясування обставин вказував, що суд першої інстанції не дослідив законності прийнятого державним реєстратором рішення про припинення обтяження з квартири ОСОБА_3 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; не встановив чи мало місце винесення Крюківським районним судом ухвали від 07.09.2017 року (яка зазначена державним реєстратором як підстава внесення запису про припинення обтяження).
Щодо невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, дійсним обставинам справи, ОСОБА_2 зазначав, що місцевий суд дійшов невірного висновку, що ОСОБА_2 не є суб`єктом права заявлених вимог по пред`явленому позову, оскільки боргові відносини виникли між ним та ОСОБА_3 , яка наразі не має відношення до квартири, з якої державним реєстратором було знято арешт, а новим власником квартири є гр. ОСОБА_1 .
Заявник вказував, що арешт на квартиру ОСОБА_3 накладався з метою забезпечення його позову про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 . Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Арешт був гарантією виконання ОСОБА_3 рішення суду, яке винесене на його користь, але в результаті протиправного припинення державним реєстратором обтяження, квартира була продана ОСОБА_3 та гарантії арешту, як заходу забезпечення позову, не були реалізовані.
Наразі, виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 60 000,00 доларів США та 50 000 грн. пред`явлений до примусового виконання до Крюківського відділу ДВС у місті Кременчуці (ВП № 62986258) та рішення суду залишається не виконаним.
З урахуванням викладеного ОСОБА_2 вважає, що належним способом захисту його прав та інтересів є саме оскарження рішення державного реєстратора та поновлення стану обтяження квартири у державному реєстрі.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він не є суб`єктом права заявлених вимог, йому не належить право вимоги по пред`явленому позову, оскільки захист порушеного майнового права ОСОБА_2 вже відбувся у судовому порядку винесенням на його користь рішення у справі №537/4259/15-ц, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів.
Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказував, що справа підлягає розгляду саме у порядку цивільного судочинства, а тому суд першої інстанції помилково констатував у рішенні, справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, що суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 06.11.2019 №826/3051/18, від 04.09.2018 №823/2042/16.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача  ОСОБА_3 до Полтавського апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15.11.2021 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено нового власника квартири за адресою АДРЕСА_3 , - громадянина ОСОБА_1 та державного реєстратора Шейк-Сейкіна О.А.
16.12.2021 до Полтавського апеляційного суду від адвоката Міщенко О.В., що діє в інтересах третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності.

Інших заяв по суті апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не надходило.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин , доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції ; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу

Місцевим судом установлено, що в провадженні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області перебувала цивільна справа №537/4259/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором №3 від 12 квітня 2008 року про пайову участь в будівництві житлового будинку у АДРЕСА_2 , в розмірі 60 000, 00 дол. США та 50 000 грн. 00 коп.
В межах розгляду вказаної цивільної справи за заявою ОСОБА_2 ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 19 жовтня 2015 року, залишеною в силі ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.02.2016, вжито заходів забезпечення позову, а саме накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_3 , що належала ОСОБА_3 на підставі рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 21 жовтня 2008 року (а.с. 10).
На підставі вищевказаної ухвали державним реєстратором Кременчуцького МУЮ Полтавської області Щербаковою К.Ю. 23.10.2015 внесено запис про обтяження №11722083, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №226821697 від 05 жовтня 2020 року (а.с. 11-13).
Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2020 року в межах розгляду цивільної справи №537/4259/15-ц, що набрала законної сили 16.07.2020 та не оскаржувалась у передбаченому законом порядку, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти за договором про пайову участь в будівництві житлового будинку в розмірі 60 000 дол. США та 50 000 грн., а також судовий збір у загальному розмірі 27 648,60 грн.
Водночас, із вищевказаної Інформаційної довідки №226821697 від 05 жовтня 2020 року (а.с. 11-13) також вбачається, що реєстратором філії КП Мирнопільської сільської ради «Результат» у місті Києві Шейк-Сейкіним О.А. 01.11.2017 до державного реєстру внесено запис про припинення вище вказаного обтяження.
Підставою припинення обтяження в реєстрі зазначена ухвала Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 07 вересня 2017 року №537/4259/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_2 – адвокат Кузнецов О.М. 05 жовтня 2020 року звернувся до Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області із адвокатським запитом, на який судом була надана відповідь №15155 від 09.10.2020, відповідно до змісту якої ухвала про скасування заходів забезпечення позову (про зняття арешту з квартири за адресою: АДРЕСА_3 ), судом не виносилася.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на даний час власником спірної квартири АДРЕСА_1 є гр. ОСОБА_1 на підставі договору купівлі – продажу, посвідченого 02 листопада 2017 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою В.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 1869. Натомість, боргові відносини, які стали підставою звернення ОСОБА_2 до суду, виникли між ним та відповідачем ОСОБА_3 , яка наразі не має відношення до вказаної квартири. Позивач звернувся до суду за захистом порушеного права щодо задоволення його майнових вимог з ОСОБА_3 , що, на думку суду першої інстанції, є невірним тлумаченням вимог чинного законодавства, оскільки захист порушеного права ОСОБА_2 вже відбувся у визначений постановою Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2020 року спосіб шляхом стягнення коштів. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 не є суб`єктом права заявлених вимог, йому не належить право вимоги по пред`явленому позову, оскільки він не довів, яким чином порушені його права при внесенні реєстратором запису про державну реєстрацію припинення обтяження та яким чином може відбутися задоволення його майнових вимог до ОСОБА_3 за рахунок вказаної квартири, власником якої, наразі, є інша особа.
Окрім того, в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги є предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства і наведена позивачем  ОСОБА_2 практика Верховного Суду щодо підсудності справи є недоречною, оскільки справи не є аналогічними за обставинами.
Суд апеляційної інстанції не може погодитись із наведеними мотивами суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо права позивача на звернення до суду за захистом.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на час вчинення спірних реєстраційних дій (01.11.2017) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення реєстраційних дій; перевіряє наявність обтяжень прав на нерухоме майно; використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.
Аналогічні за змістом повноваження державного реєстратора визначені пунктом 12 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції станом на час вчинення спірних реєстраційних дій (01.11.2017).
Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» від 06.10.2016 №1666-VІІІ встановлено, що до запровадження інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень, передбаченої Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також у разі проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів, що набрали законної сили, до запровадження відповідної інформаційної взаємодії реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться за зверненням заявника.
Державний реєстратор прав на нерухоме майно з метою встановлення набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі поданого рішення суду обов`язково використовує відомості Єдиного державного реєстру судових рішень за допомогою офіційного веб-порталу судової влади України щодо наявності такого рішення у відповідному реєстрі в електронній формі, відповідності його за документарною інформацією та реквізитами.
У разі відсутності рішення суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень державний реєстратор прав на нерухоме майно запитує копію такого рішення суду, засвідчену в установленому порядку, від відповідного суду. Направлення запиту до суду про отримання копії рішення суду є підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Як вбачається з матеріалів справи реєстраційна дія (припинення обтяження на нерухоме майно) була вчинена державним реєстратором Шейк-Сейкіним О.А. 01.11.2017 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» як в редакції на час вчинення реєстраційної дії, так і в редакції закону на час звернення до суду передбачає , що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді рішення державного реєстратора.
Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Суд, при розгляді справи має встановити які права чи законні інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 19 жовтня 2015 року за заявою ОСОБА_2 та в інтересах останнього в цивільній справі №537/4259/15-ц було вжито заходів забезпечення позову - накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_3 , яка належала відповідачу ОСОБА_3  на підставі рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 21 жовтня 2008 року (а.с. 10).
Відповідно до постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи остаточним рішенням суду у справі №537/4259/15-ц, а саме постановою Полтавського апеляційного суду від 16 липня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів було задоволено. 
Позивач вказував, що рішення суду добровільно боржником ОСОБА_3 не виконане.
Закон України «Про виконавче провадження» передбачає примусовий порядок виконання рішення, у тому числі, шляхом звернення стягнення на майно боржника.
Вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири ОСОБА_3 , як передбачені цивільно-процесуальним законом гарантії виконання рішення, перш за все покликані були забезпечувати право ОСОБА_2 , як стягувача, на те, щоб рішення суду не залишалось не виконаним.
Право на справедливий суд, закріплене у Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає не тільки можливість звернутись до суду, але й розповсюджує свою дію на стадію виконання судового рішення. 
У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини зазначає, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина "процесу" в розумінні статті 6 Конвенції. ("Іммобільяре Саффі" проти Італії" , 22774/93, 28.07.1999, § 63; рішення Горнсбі проти Греції від 19.03.1997, § 40.)
Цивільно-процесуальним законодавством України передбачений спеціальний порядок скасування вжитих судом заходів забезпечення позову після ухвалення судового рішення у справі. У редакції ЦПК України від 03.08.2017, чинній на час вчинення реєстраційних дій щодо припинення обтяження (01.11.2017), порядок скасування судом заходів забезпечення позову визначався статтею 154 ЦПК України. 
Частиною 3 вказаної статті передбачалось, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.
Згідно з частиною 4 статті 154 ЦПК України особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову без її повідомлення, протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали може подати до суду заяву про їх скасування, яка розглядається судом протягом двох днів. 
Згідно з ч. 6 статті 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.
У даному випадку, остаточне рішення суду у справі №537/4259/15-ц було винесено на користь позивача ОСОБА_2 та за результатом його перегляду питання щодо зняття арешту, накладеного у справі на квартиру відповідача ОСОБА_3 в якості забезпечення позову, не вирішувалось.
Оскільки заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру ОСОБА_3 , як боржника, вживались судом в інтересах позивача ОСОБА_2 , як стягувача, останній мав законний особистий немайновий інтерес в обтяженні майна боржника  ОСОБА_3 . 
Суд першої інстанції на це уваги не звернув, не врахував наявність у позивача законного інтересу щодо обтяження квартири боржника ОСОБА_3 , як гарантії виконання рішення суду, а тому дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_2 не є суб`єктом права звернення до суду і його права не порушені рішенням державного реєстратора.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення державного реєстратора Шейк-Сейкіна О.А. про державну реєстрацію припинення обтяження було прийняте на підставі неіснуючої ухвали Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області.
На думку позивача ОСОБА_2 , незаконні дії державного реєстратора полягали у тому, що він не перевірив підставу для вчинення реєстраційної дії (припинення обтяження), не встановив чи виносилось рішення Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області про скасування арешту, не зупинив для цього провадження реєстраційних дій, чим порушив права ОСОБА_2 на виконання рішення суду, ухваленого на його користь, за рахунок арештованого майна боржника ОСОБА_3 , яке у добровільному порядку нею не виконується.
Той факт, що наразі квартира належить не ОСОБА_3 , а іншій особі, не позбавляє ОСОБА_2 права на звернення до суду із вказаним позовом з метою захисту шляхом оскарження рішення державного реєстратора про державну реєстрацію припинення обтяження. 

Щодо підсудності справи.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
За визначеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно з частиною 1  статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
У пункті 31 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 813/1056/18 зазначено, що приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії чи рішення суб`єкта владних повноважень.
Предметом захисту у даній справі є особистий немайновий інтерес позивача в обтяженні квартири, накладеному у цивільному процесі в якості забезпечення позову у цивільній справі.
Особливість предмета спору у даній справі полягає у тому, що фактично жодних речових прав на квартиру, з якої знято обтяження, позивач ОСОБА_2 не має, однак має законний інтерес щодо існування такого обтяження, який порушений, на його думку, незаконним рішенням державного реєстратора шляхом незаконного припинення такого обтяження.
При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
Якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16).
Якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17).
На підставі вищевикладеного, зважаючи на фактичні обставини у справі та характер спірних правовідносин, а саме те, що позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав ОСОБА_2 у сфері саме публічно-правових відносин, а виник у зв`язку з припиненням державним реєстратором обтяження належного (на час внесення запису про припинення обтяження) відповідачу ОСОБА_3 об`єкту нерухомого майна (квартири), яка, у подальшому здійснила її відчуження, що вплинуло на інтереси позивача ОСОБА_2 , таким чином, спір у даній справі є приватноправовим, а тому суд першої інстанції безпідставно послався у мотивувальній частині рішення про належність предмету позову до розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Такий висновок не суперечить правовому висновку, наведеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01.04.2020 року у справі № 813/1056/18 (що розглядалась у порядку адміністративного судочинства, спір у якій виник у зв`язку із оскарженням дій державного реєстратора щодо припинення обтяження).

Щодо суті спору та належності відповідачів у справі. 
Як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, на час звернення позивача до суду власником квартири, на яку позивач хоче відновити обтяження у вигляді арешту, - є гр. ОСОБА_1 .
На зазначений факт місцевий суд увагу звернув, однак не надав цій обставині належної правової оцінки. 
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічні висновки зроблені і в ряді інших постанов Верховного Суду, зокрема: постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Однією з позовних вимог позивача є визнання обтяження речових прав – арешту нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , що прямо впливає на права та майнові інтереси власника квартири. 
Тобто, новий власник вказаної квартири,  ОСОБА_1 , повинен бути співвідповідачем у даній справі. 
Незалучення до участі у справі в якості співвідповідача власника квартири АДРЕСА_1 , громадянина ОСОБА_1 є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вище викладені висновки апеляційного суду, рішення місцевого суду підлягає скасуванню, як таке, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено підстав для розподілу судових витрат не вбачається.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, статями 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 23 липня 2021 року - задовольнити частково.
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука від 23 липня 2021 року – скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 – відмовити у повному обсязі.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.
Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                 Ю.В. Дряниця

                                                                                О.В. Чумак