ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року	Львів	Справа № 460/15408/21 пров. № А/857/22320/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді                                                  Кушнерика М.П.
суддів                                                                       Курильця А.Р., Мікули О.І., 
за участю секретаря судового засідання                      Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року про відмову у відкритті провадження, прийняте суддею Комшелюк Т.О. в м.Рівне, у справі № 460/15408/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Приватне акціонерне товариство "Дубенський завод гумово-технічних виробів" про визнання протиправними та скасування розрахунків, -

                                                       В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України  в Рівненській області, третьої особи без самостійних вимог приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів», в якій просить визнати протиправними та скасувати розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, що підлягають відшкодуванню призначеним особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 на загальну суму 116852,97грн; за квітень 2021 р. № 1700-0504-8/15902 від 13.04.2021 р. на суму 37957,54грн; за червень 2021 р. № 1700-0504-8/24887 від 10.06.2021 р. на суму 26653,50грн; за липень 2021 р. № 1700-0504-8/29007 від 12.07.2021 р. на суму 26662грн; за жовтень 2021 р. № 1700-0504-8/42016 від 08.10.2021 р. на суму 25579,93грн. 
Позов обґрунтований тим, що 29 жовтня 2021 року на черговому засіданні Правління (виконавчого органу товариства) позивач дізнався що від Головного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на адресу ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» надійшли розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пенсій. Наявність таких розрахунків свідчить про ймовірні зобов`язання ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» перед відповідачем, що в свою чергу порушує майнові інтереси позивача, як акціонера ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів», адже згідно абз. 2 п. 2 статті 3 Закону України «Про акціонерні товариства», акціонер несе ризик збитків, пов`язаних з діяльністю товариства, тільки в межах належних йому акцій. При цьому позивач стверджує, що такі розрахунки складені відповідачем всупереч чинному законодавству. 
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року відмовлено у відкритті провадження у справі, з підстав п.1 ч.1 ст.170 КАС України.
ОСОБА_1 не погоджуючись з даною ухвалою, оскільки така винесена з неправильним та неповним встановленням обставин, неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням процесуального права подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог посилається на те, що спір за участю Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, як органу виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізовує надані законодавством владні управлінські функції, з роботодавцем щодо нарахування витрат на виплату та доставку пенсій, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в кому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи. 
У відповідності до вимог ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення позивача  до суду із цим позовом зумовлене необхідністю захисту його корпоративних та майнових прав, а не прав у сфері публічно-правових відносин, що виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 КАС публічно-правовий спір -це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно з частиною першою статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Частиною другою наведеної норми встановлено вичерпний перелік справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів. За цією статтею такими справами є ті, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.
Таким чином, КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 у справі № 815/7008/15 (провадження № 11-1149апп18), до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Питання тлумачення поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства неодноразово було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду, якою було викладено висновок, що поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів.
Таку правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладено, зокрема в постановах від 22 березня 2018 року у справі № 9901/135/18, від 10 травня 2018 року у справі № 800/227/17, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 16 січня 2020 року у справі № 9901/342/19, від 05 листопада 2020 року у справі № 9901/147/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 9901/302/21.
Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальним для розуміння спору як адміністративно-правового є не тільки участь суб`єкта владних повноважень, але й характер відповідного спору та його наслідки для суб`єкта спірних правовідносин. Спір набуває ознак публічно-правового за умов здійснення органом публічної влади та /або їх посадовими особами у цих відносинах владних управлінських функцій.
Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність суб`єкта владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.
Право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі вправі ініціювати їх вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу та самі по собі не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих ст. 6, 13 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
Відтак, з метою належного звернення за судовим захистом особа на момент звернення до суду повинна обґрунтувати існування його порушеного права або законного інтересу.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є акціонером ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів».
Спірні розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області направлялися управлінням для відшкодування приватному акціонерному товариству «Дубенський завод гумово-технічних виробів».  
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом, направленим на захист своїх майнових інтересів (корпоративних прав), як акціонера ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів».
Згідно із п. 6.1 Статуту «ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів», акціонерами є фізичні та юридичні особи, які набули право власності на Акції відповідно до Статуту та Закону.
Положеннями пп. 6.3.1-6.3.4.  п. 6.3, цього Статуту, прості іменні Акції надають їх власникам однакову сукупність прав, включаючи право: брати участь в управлінні Товариством (шляхом участі та голосування на Загальних зборах); отримувати інформацію про господарську діяльність Товариства у порядку, встановленому Статутом та внутрішніми документами Товариства; отримувати у разі ліквідації Товариства частину його майна або частку вартості майна Товариства, пропорційну частці Акціонера у Статутному капіталі; брати участь у розподілі прибутку Товариства та одержувати його частину (дивіденди) у порядку, визначеному цим Статутом.  
Відповідно до Пункт 2 розділу XV Прикінцевих Положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Покриття витрат Пенсійного фонду на виплату і доставку пенсій за віком, призначених на пільгових умовах відповідно до статей 13 і 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" та призначених відповідно до частин другої і третьої статті 114 цього Закону до досягнення пенсійного віку, визначеного статтею 26 цього Закону, здійснюється у такому порядку: підприємства та організації (крім сільськогосподарських товаровиробників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, крім тих, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України; на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, а також на інших роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до частини другої статті 114 цього Закону, - до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону за раніше діючим порядком; за рахунок коштів Державного бюджету України пенсії, призначені особам відповідно до пунктів "б" - "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (стосовно осіб, які на дату відшкодування віднесені до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) та відповідно до статті 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" та після цієї дати відповідно до пунктів 2-8 частини другої статті 114 цього Закону (стосовно осіб, які працювали у сільськогосподарських товаровиробників, які на дату відшкодування віднесені до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) та частини третьої статті 114 цього Закону.
У разі недостатності зазначених коштів фінансування суми, якої не вистачає для повного покриття витрат на виплату та доставку таких пенсій, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Тобто, саме на підприємства та організації (крім сільськогосподарських товаровиробників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені підпунктом 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України) покладено обов`язок вносити до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зокрема за списком № 1.
Підставою для відшкодування підприємством органам Пенсійного Фонду витрат на виплату та доставку пільгових пенсій є розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за відповідний період.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно зазначив, що звернення позивача  до суду із цим позовом зумовлене необхідністю захисту його корпоративних та майнових прав, а не прав у сфері публічно-правових відносин, що виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.
Згідно ч. 2 ст. 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 20 ГПК визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Щодо покликання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 у справі № 5023/10655/11, провадження № 12-161гс18, як на правову позицію, що спір за участю Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, як органу виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізовує надані законодавством владні управлінські функції, з роботодавцем щодо нарахування витрат на виплату та доставку пенсій, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то колегія суддів зазначає, що в даній справі існує спір між УПФУ та роботодавцем про стягнення витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, про що зазначено в самій постанові, а тому позивач помилково утотожнює це зі спором фізичної особи до пенсійного органу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому така скасуванню не підлягає.

 Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст.308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

                                                  П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі № 460/15408/21 – без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 25.02.22