Ухвала        
 
28 січня 2022 року
м. Київ
 
справа № 937/7617/20
 
провадження № 61-20729ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу Державної казначейської служби на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 листопада  2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області                       від 25 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року, позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 900 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державної казначейської служби України на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області                          від 25 травня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду                      від 02 листопада 2021 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення, оскільки згідно з поштовим штемпелем на конверті відправлена до Верховного Суду 17 грудня 2021 року.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 23 грудня 2021 року визнано наведені заявником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними та у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено, а касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Запропоновано заявнику подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та надати докази поважності причин його пропуску; сплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати документ, що підтверджує його сплату; уточнити касаційну скаргу, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та направити на адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги з доданими до неї матеріалами відповідно до кількості учасників справи. Крім того, заявнику запропоновано визначити та доплатити судовий збір за подання касаційної скарги і надати документ, що підтверджує його сплату. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
У наданий суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Судустрок Державна казначейська служба України направила матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року, а саме квитанцію про сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 18 000 грн.
 
У заяві, поданої на виконання вимог ухвали Касаційного цивільного суду                   у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року, Державна казначейська служба України вказує, що інші недоліки, зазначені в ухвалі Верховного Суду про залишення касаційної скарги без руху будуть усунені у межах строків, визначених ухвалою.
 
Однак, вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду     від 23 грудня 2021 року виконано заявником не у повному обсязі, оскільки                 у порушення частини третьої статті 393 ЦПК України, заявником не подано до суду касаційної інстанції заяви про поновлення строку на касаційне оскарження та належних доказів поважності причин його пропуску.
 
Крім того, у порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником не подано до суду касаційної інстанції касаційної скарги                                 із зазначенням підстав (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) 
 
Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті                1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно               у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права                   у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.
 
Оскільки у відведений судом строк, станом на 28 січня 2022 року, вимоги ухвали Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                        від 23 грудня 2021 року заявником не виконано, що перешкоджає Касаційному цивільному суду у складі Верховного Суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження, тому касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 листопада 2021 року потрібно вважати неподаною та повернути.
 
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню                    із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення (частина сьома статті 185 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Державної казначейської служби на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 травня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 02 листопада  2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури            і суду вважати неподаною та повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                         Р. А. Лідовець