Постанова
Іменем України
07 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 182/3348/19
провадження № 61-1084св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Нікопольської міської ради, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Нікопольської міської ради, про визначення порядку користування квартирою.
На обґрунтування позову посилався на те, що йому належить 3/5 частини квартири АДРЕСА_1 , а його дружині ОСОБА_2 та дочці ОСОБА_3 - по 1/5 частини кожній. Шлюбні відносини з ОСОБА_2 фактично припинені, він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Йому необхідна окрема кімната для подальшого проживання у квартирі, виділення якої не суперечитиме інтересам співвласників, оскільки площа кімнати, яку він просить виділити, є меншою, ніж та, що залишиться у користуванні відповідачів.
Просив визначити порядок користування квартирою  АДРЕСА_1 загальною площею 66,3 кв. м, житловою площею 29,8 кв. м, виділивши йому у користування житлову кімнату №  6 площею 12,9 кв. м з балконом площею 0,9 кв. м; у користування відповідачів виділити житлову кімнату № 8 площею 16,9 кв. м та залишити у загальному користуванні кухню № 4 площею 6,7 кв. м, ванну кімнату № 2 площею 3,0 кв. м, коридор № 9 площею 1,8 кв. м, передпокій № 5 площею 16,8 кв. м, 4,4 кв. м, вбудовану шафу № 3 площею 1,1 кв. м, вбудовану шафу № 7 площею 1,8 кв. м. 
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира має дві житлові кімнати, у квартирі проживають п`ять осіб, двоє з яких є малолітніми дітьми, а загальна житлова площа квартири становить 29,8 кв. м, тому визначення окремої кімнати позивачу, однієї кімнати відповідачам та, зважаючи на її площу, не відповідатиме законодавчо встановленій нормі житлової площі на одну особу, яка становить 13,65 кв. м на одну особу, тобто таке визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов відповідачів.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено. Визначено порядок користування квартирою  АДРЕСА_1 загальною площею 66,3 кв. м, житловою площею 29,8 кв. м, відповідно до якого ОСОБА_1 у користування виділено житлову кімнату №  6 площею 12,9 кв. м з балконом площею 0,9 кв. м, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - житлову кімнату № 8 площею 16,9 кв. м. Залишено у загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 кухню № 4 площею 6,7 кв. м, ванну кімнату № 2 площею 3,0 кв. м, коридор № 9 площею 1,8 кв. м, передпокій № 5 площею 16,8 кв. м, 4,4 кв. м, вбудовану шафу № 3 площею 1,1 кв. м, вбудовану шафу № 7 площею 1,8 кв. м. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що виділення позивачу, як співвласнику 3/5 частини спірної квартири, у користування кімнати АДРЕСА_2 площею 12,9 кв. м з балконом 0,9 кв. м не порушує права інших двох співвласників житла, відповідачів у справі, як і не порушує права членів сім`ї співвласника ОСОБА_3 , її дітей, які не є співвласниками майна, у користуванні їх спільним майном.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У січні 2021 року  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року скасувати, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року залишити в силі.
На обґрунтування касаційної скарги посилалися на те, що апеляційний суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц, відповідно до яких у спірній квартирі зареєстровані та проживають п`ять осіб, двоє з яких малолітні діти, загальна площа квартири становить 66,3 кв. м, а житлова - 29,8 кв. м (в контексті справи № 182/3348/19), визначення порядку користування квартирою таким чином, як запропоновано позивачем, призведе до погіршення житлових умов усіх осіб, що мешкають в цій квартирі, крім позивача. Тому визначення такого порядку користування спірною квартирою є незаконним і призведе до порушення прав відповідачів та малолітніх третіх осіб. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість встановити порядок користування житлом без порушення прав когось із мешканців квартири.
Судове рішення оскаржується з підстав неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц.
У квітні 2021 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_1 , у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у ційсправі.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить: ОСОБА_1 - 3/5 частини, ОСОБА_2 - 1/5 частини, ОСОБА_3 - 1/5 частини (а. с. 9).
Відповідно до технічного паспорта, складеного станом на березень 2008 року, у спірній квартирі проведена реконструкція та вона складається з двох кімнат житловою площею 29,8 кв. м, у тому числі: кімнати площею 12,9 кв. м, кімнати площею 16,9 кв. м, кухні площею 6,7 кв. м, ванної кімнати площею 3,0 кв. м, коридору площею 1,8 кв. м, передпокою площею 16,8 кв. м та 4,4 кв. м, вбудованої шафи площею 1,8 кв. м та 1,1 кв. м, балкону площею 0,9 кв. м. Загальна площа квартири становить 66,3 кв. м (а. с. 10-13).
Згідно з довідками голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Отаманська-8» Колосової І. В. від 26 вересня 2019 року та від 02 березня 2020 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 52, 155).
Зазначені обставини підтверджуються також актами про проживання від 08 листопада 2019 року № 41 та від 02 березня 2020 року № 46, складеними за підписами сусідів (а. с. 84, 156), картками прописки (а. с. 157-160), довідками про реєстрацію місця проживання від 12 травня 2020 року № 1355, 1358, 1359, виданими відділом реєстрації та обліку громадян управління адміністративних послуг та дозвільних процедур Нікопольської міської ради (а. с. 193-195, 196), інформацією виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 14 травня 2020 року № РГ-493/20, № РГ-494/20 (а. с. 207-208), довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніко Арс» від 20 вересня 2017 року (а. с. 249).
Відповідно до листа Виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 12 червня 2020 року № 1865/20 випливає, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 , де для них створені належні умови. Крім того, надано акт обстеження житлово-побутових умов, затверджений начальником Служби у справах дітей Горболіс Н. Б. 11 червня 2020 року. Під час складання акта ОСОБА_1 був присутнім та факт проживання дітей не заперечував (а. с. 240-241).
За положеннями частини першої статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічні правила містить також стаття 405 ЦК України.
Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що «при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим».
Верховний Суд виходить з того, що встановлюючи порядок користування квартирою у запропонований позивачем спосіб, апеляційний суд врахував баланс інтересів співвласників спірної квартири та осіб, які мають право користування квартирою, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Іншого варіанту користування спірною квартирою, який би відповідав часткам співвласників у праві власності, відповідачі не запропонували, наполягаючи на неможливості встановлення порядку користування житлом без порушення прав когось із мешканців квартири.
Відповідно до статті 47 ЖК Української РСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
У цій справі спір стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному співвласнику по 13,65 кв. м житлової площі на одну особу, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.
Рішення апеляційного суду не порушує права членів сім`ї співвласника ОСОБА_3 , її дітей, оскільки останні не є співвласниками майна, у користуванні їх спільним майном.
Порядок користування спірною квартирою судом апеляційної інстанції встановлено з урахуванням норм матеріального права: частини першої статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК Української РСР.
У зв`язку з цим Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.
Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц (провадження № 61-18591св18), Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
У зазначеній постанові, прийнятій за наслідками вирішення спору про визначення порядку користування квартирою, поділу особових рахунків з оплати комунальних послуг, Верховний Суд виходив з того, що у спірній квартирі проживають п`ять осіб, а житлова площа квартири становить 30,4 кв. м, визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб. Крім того, порядок користування спірною квартирою, який просять визначити позивачі, не відповідає їхнім часткам у праві власності на квартиру та призведе до порушення прав інших співвласників, виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні.
Отже, фактичні обставини у зазначеній справі є відмінними від обставин цієї справи.
Так, у справі, яка переглядається, власниками квартири  АДРЕСА_1 є: ОСОБА_1 - 3/5 частини, ОСОБА_2  - 1/5 частини, ОСОБА_3 - 1/5 частини.
Частина житлової площі, яка виділена позивачу у користування є меншою від тієї, на яку він має право. Натомість у користування відповідачів судом апеляційної інстанції виділена житлова кімната 16,9 кв. м, що перевищує частку відповідачів у праві власності на квартиру. Тому висновки суду апеляційної інстанції у цій справі не суперечать вказаним висновкам Верховного Суду.
Щодо висновків Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц (провадження № 61-18591св18) про те, що визначення порядку користування погіршить житлові умови відповідачів та малолітніх дітей, то вони носять загальний характер та стосуються неподібних фактичних обставин.
Отже, доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права, а також незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі, стосуються також переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        Г. І. Усик