Номер провадження: 88-ц/813/2/22 
Номер справи місцевого суду: 1512/2-139/11
Головуючий у першій інстанції 
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування власністю та усунення перешкод у користування, -
встановила:

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю - 561/1000 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом його вселення до квартири та визначення порядку користування житловою площею цієї квартири (т.1 а.с. 3-4).
Позивач посилався на те, що на підставі договору дарування від 19 серпня 2009 року він є власником 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . Квартира складається з чотирьох кімнат та підсобних приміщень загальною площею 71,7 кв.м., в тому числі житловою 53,1 кв.м.
Позивач просив вселити його в квартиру та визначити порядок користування житловою площею квартири, виділивши йому в користування дві житлові кімнати, площею 18,0 кв.м. та 11,2 кв.м., лоджію 1,8 кв.м., залишивши відповідачці дві житлові кімнати площею 14,8 кв. м. та 9,1 кв.м., а підсобні приміщення: кухню, ванну, туалет та коридор залишити у загальному користуванні.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 з виділенням в користування ОСОБА_1 житлової кімнати площею 18,0 кв.м., житлової кімнати 11,2 кв.м., лоджії 1,8 кв.м. Підсобні приміщення кухню, ванну кімнату, туалет, коридор залишено в загальному користуванні. Усунуто перешкоди у користуванні власності - вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 , з урахуванням встановленого порядку користування квартирою (т. 1 а.с. 114).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.04.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 221-224).
У січні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду Одеської області про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27.04.2015 року за нововиявленими обставинами (т. 2 а.с. 49-51).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 квітня 2016 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами залишено без розгляду (т. а.с.81-83).
У квітні 2016 року представник ОСОБА_1 повторно звернувся до апеляційного суду Одеської області про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами (т. 2 а.с. 86-88).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2016 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами залишено без задоволення (т. а.с.113-116).
У грудні 2016 року представник ОСОБА_1 в-третє звернувся до апеляційного суду Одеської області про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами (т. 2 а.с. 118-120).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року задоволено. Рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року скасовано. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2014 року залишено без змін (т. 2 а.с. 203-208).
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 20 квітня 2017 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 3 а.с. 98-102)
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами необхідно відмовити, з наступних підстав.
Згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 належала 561/1000 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради 04 листопада 1994 року.
Інша 439/1000 частина цієї ж квартири спільного заселення належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 03 листопада 2006 року.
19 серпня 2009 року ОСОБА_7 , яка діяла від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , уклала з ОСОБА_1 договір дарування 561/1000 частини квартири.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2014 року визнано удаваним договір дарування від 19 серпня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В., реєстровий номер 1313, згідно якого ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на підставі доручень від 16 листопада 2006 року, подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . Визнано, що фактично між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_1 відбувся договір купівлі-продажу 561/1000 частин зазначеної квартири. Визнано, що продаж частки спільної часткової власності відбувся з порушенням прав переважної купівлі співвласника ОСОБА_2 . Переведено права та обов`язки покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . Видано ОСОБА_1 з депозитного рахунку № НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошову суму у розмірі 261000 грн. В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2014 року було скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків покупця 561/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , про визнання за ОСОБА_2 права власності на 561/1000 частин цієї квартири, видачі ОСОБА_1 коштів у розмірі 261000 грн. з депозитного рахунку та в цій частині ухвалено нове рішення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 серпня 2009 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , від імені яких діяла ОСОБА_7 і ОСОБА_1 . Визнано дійсним договір купівлі-продажу 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 19 серпня 2009 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , від імені яких діяла ОСОБА_7 і ОСОБА_1 . Переведено права та обов`язки покупця 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 і визнано за ОСОБА_2 право власності на 561/1000 частину квартири АДРЕСА_1 . Видано ОСОБА_1 з депозитного рахунку № НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошові кошти в сумі 261000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року - скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання угод удаваними, переведення прав та обов`язків покупця, визнання права власності, стягнення грошових коштів - відмовлено в повному обсязі.
У грудні 2016 року представник ОСОБА_1 в-третє звернувся до апеляційного суду Одеської області про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами.
Нововиявлена обставина, за твердженням представника ОСОБА_1 - це скасування останнього  рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року, що є підставою для перегляду відповідно до пункту 3 частини другої статті 361 ЦПК України.
Відповідно до пункту третього частини другої статті 361 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи судом), підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є: скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду.
Однак, колегія суддів враховує, що рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування власністю та усунення перешкод у користуванні власністю, ґрунтувалось на преюдиціальному значенні для цієї справи обставин, встановлених рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2014 року, яке частково скасоване рішенням колегії суддів апеляційного суду Одеської області від 16 квітня 2015 року та яке в подальшому було скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року.
Таким чином, подальше скасування під час нового розгляду рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року не є нововиявленою обставиною для перегляду оскарженого судового рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04, § 42-43)).
Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.
Тобто, нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення, проте не була відома заявнику, а підставою перегляду є наявність обставини, що може істотно вплинути на вирішення справи. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.
He вважаються нововиявленими обставинами нові докази, які виявлені після постановлення рішення суду, а також зміна правової позиції суду в інших подібних справах.
Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.
Із пунктів 27, 28 рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі № 69529/01 «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v. Russia) та пункту 46 рішення Європейського Суду з прав людини від 06 грудня 2005 року у справі № 19960/04 «Попов проти Молдови» (Popov v. Moldova) вбачається, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду справи. Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру. (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).
У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції доходить до висновку про відсутність підстав для перегляду рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами, оскільки обставини, на які посилається представник ОСОБА_1 , не є нововиявленими у розумінні статті 361 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи судом).
Керуючись ст. ст. 374, 375, 429, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року за нововиявленими обставинами - відмовити.
Рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року - залишити в силі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 04 березня 2022 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.В. Князюк